ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20405/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 листопада 2020 року                                                                              м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:                                                            Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                  Костюк Л.О., Кобаля М.І.

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.
позивача: ОСОБА_1 ;
представника відповідача: Левадного Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (далі - відповідач), в якому просить суд зобов`язати відповідача провести розрахунок та виплату позивачу компенсації за затримку повного розрахунку при звільнені з військової служби за період з 14 квітня 2017 року по 31 жовтня 2019 року включно у сумі 1 797 485,40 грн.
Позовні вимоги мотивовані протиправними діями відповідача щодо затримки здійснення повного розрахунку з позивачем при звільненні.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.06.2020 р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 14 квітня 2017 року по 16 грудня 2019 року включно, у сумі 1 810  971,70 грн.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 р. виправлено описку в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.06.2019 р., зазначивши в п. 2 резолютивної частини « 1  808  256,60» замість « 1  810  971,70 грн».
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Вважає, що судом першої інстанції не надано належно оцінки щодо обставин, встановлених у справі № 826/15594/17, безпідставно включено до розрахунку компенсації за затримку розрахунку при звільненні позивача винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду. Натомість апелянт вважає, що вказані виплати не є винагородою, яка має постійний характер, а тому не є щомісячним видом грошового забезпечення та не входить до грошового забезпечення, з якого вираховується й виплачується ця одноразова грошова допомога, відповідно вона не враховується при розрахунку середньоденного грошового забезпечення.
Також зазначає, що судом першої інстанції помилково взято до уваги довідку від 08.02.2018 р. № 18-110зп при розрахунку компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні позивача, яка на думку суду першої інстанції містить відомості про заробіток, отриманий позивачем з січня по квітень 2017 року без матеріальної допомоги або одноразових виплат. Проте такі висновки суду на думку апелянта не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки вказана довідка містить всі виплати, які було нараховано ОСОБА_1 , в тому числі і винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції та матеріальну допомогу для вирішення соціально – побутових питань у березні 2017 року в сумі 26  052,63 грн, які не входять до розрахунку середньоденного грошового забезпечення.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення. Зазначає, що відповідачем не було здійснено з ним повного розрахунку при звільненні, а тому у відповідності до вимог чинного законодавства йому має бути відшкодовано середнє грошове забезпечення за період затримки виплати винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду та додаткової відпустки.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, наказом Генерального прокурора від 13 квітня 2017 року № 418-ц, керуючись ст. 9 Закону України «Про прокуратуру», звільнено майора юстиції ОСОБА_1 з посади заступника військового прокурора сил антитерористичної операції та виключено його зі списків особового складу цієї прокуратури, усіх видів забезпечення з 13 квітня 2017 року. Призначено юриста 2 класу ОСОБА_1 на посаду заступника начальника управління особливо важливих справ – начальника  відділу пріоритетних доручень Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 14 квітня 2017 року. 
У зв`язку із невиплатою повного грошового забезпечення, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019 року у справі № 826/15594/17 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо не оформлення та не надсилання особової справи ОСОБА_1 до військового комісаріату, визначеного п. 3 наказу Міністра оборони України від 13.04.2017 року №250 (з урахуванням змін, внесених наказом пункту 12 параграфу 12 наказу Міністра оборони України від 04.10.2017 року №703 (по особовому складу)).
Зобов`язано Генеральну прокуратуру України оформити та надіслати особову справу ОСОБА_1 до військового комісаріату, визначеного пунктом 3 наказу Міністра оборони України від 13.04.2017 року №250 (з урахуванням змін, внесених наказом пункту 12 параграфу 12 наказу Міністра оборони України від 04.10.2017 року №703 (по особовому складу)).
Визнано протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, а саме премії за відпрацьований період з 01 квітня по 13 квітня 2017 року на посаді заступника військового прокурора військової прокуратури сил антитерористичної операції; одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з урахуванням грошової винагороди військовослужбовцям військових прокуратур за участь в антитерористичних операціях); компенсації за невикористану у 2017 році відпустку.
Зобов`язано Генеральну прокуратуру України провести розрахунок грошового забезпечення майору юстиції ОСОБА_1 , звільненому у запас, премію за відпрацьований період з 01 квітня по 13 квітня 2017 року на посаді заступника військового прокурора військової прокуратури сил антитерористичної операції та його виплату з урахуванням висновків суду у відповідності до положень Порядку №260 та Закону №2011.
Зобов`язано Генеральну прокуратуру України нарахувати та виплатити майору юстиції ОСОБА_1 , звільненому у запас, премію за відпрацьований період з 01 квітня по 13 квітня 2017 року на посаді заступника військового прокурора військової прокуратури сил антитерористичної операції в порядку, передбаченому Положенням про преміювання працівників органів прокуратури України, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 18.06.2015 року № 84; одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з урахуванням грошової винагороди військовослужбовцям військових прокуратур за участь в антитерористичних операціях); компенсацію за невикористану у 2017 році відпустку.
Позивач зазначає, що вищезазначене рішення суду не виконане наразі, а виконавчі провадження № 60572173 та № 60608913, відкриті на підставі виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/15594/17, закриті у зв`язку з виконанням рішення.  
Матеріали справи місять наказ Генеральної Прокуратури України від 10 грудня 2019 року № 1088-вк відповідно до якого вирішено нарахувати та виплатити майору юстиції ОСОБА_1 : одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 4 повних календарних роки служби (з урахуванням грошової винагороди військовослужбовцям військових прокуратур за участь в антитерористичних операціях); премію за період з 01 квітня по 13 квітня 2017 року в розмірі 230% місячного грошового забезпечення; компенсацію за невикористану у 2017 році відпустку. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2019 року № 826/15594/17 виконано 16.12.2019 року в повному обсязі, що підтверджено позивачем у судовому засіданні та не спростовано представником відповідача. 
Таким чином, на думку суду бездіяльність відповідача, що полягає у непроведенні з 14.04.2017 року повного розрахунку при звільненні позивача з військової служби є протиправною, а тому суд дійшов висновку про те, що періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 14.04.2017 року по 15.12.2019 року включно, що складає (666 днів). Позивачем до позовної заяви було додано довідку від 08 лютого 2018 року № 18-110зп, яка містить відомості про заробіток, отриманий позивачем у період з січня по квітень 2017 року, який у лютому 2017 року становив 39 752,00 грн. (без матеріальної допомоги або разових виплат), а в березні – 74 282,20 грн. (без матеріальної допомоги або разових виплат). Відповідно, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог саме в зазначеній сумі, оскільки позивачем у позовній заяві було невірно її розраховано, в тому числі у зв`язку з здійсненням розрахунку виходячи з кількості календарних, а не робочих днів, в розмірі 1 808 256,6 грн. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються  Конституцією України  та  КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України  встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до  ст. 47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у  статті 116 цього Кодексу.
За приписами  ст. 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України  визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст.  117 КЗпП України  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України  при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша  статті 129 Конституції України). За приписами частини другої  статті 6 КАС України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).
Отже, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року  провадження № 21-1765а15).
Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що  стаття 117 КЗпП України  надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.
Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до  статті 117 КЗпП України  могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116та 117  КЗпП України  більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм  Кодексу законів про працю.  Звернув увагу на те, що частина друга  статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої  статті 117 КЗпП України.
Аналізуючи застосування судами статей  116  та  117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію  статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).
Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду  (пункт 59 рішення).
Разом з тим  ст. 116 КЗпП України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у  справі № 808/610/18.
Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексацію грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до  ст. 117 КЗпП України.
Разом з тим, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку, яка підлягає відшкодуванню, колегія суддів виходить із наступного.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.    І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Дані положення  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст.  117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість,  якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.  Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  ст. 117 КЗпП України,  враховуючи:
-           розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором
-           період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 
-          ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,  
-          співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Отже, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Здійснюючи розрахунки за період затримки виплати компенсації, суд першої інстанції виходив із того, що наказом Генеральної прокуратури України від 10 грудня 2019 року № 1088-вк, на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2019 року № 826/15594/17, наказано нарахувати та виплатити майору юстиції ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 4 повних календарних роки служби (з урахуванням грошової винагороди військовослужбовцям військових прокуратур за участь в антитерористичних операціях); премію за період із 1 квітня по 13 квітня 2017 року у розмірі 230% місячного грошового забезпечення; компенсацію за невикористану у 2017 році відпустку; особову справу військовослужбовця направити до Новобарвського об`єднаного районного військового комісаріату міста Харкова; Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести повний розрахунок у зв`язку з звільненням ОСОБА_1 із військової служби. 
Відповідно до платіжних доручень від 16.12.2019 року № 4889 позивачу виплачено 96  380,44 грн, № 4890- 21203,70 грн, № 4888 - 1  445,71 грн, № 4887 -17  348,48 грн, в загальній сумі 136  378,33 грн. В судовому засіданні позивач підтвердив, що отримав вказані кошти, їх розмір в судовому порядку не оскаржувався.
Таким чином, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2019 року № 826/15594/17 виконано 16.12.2019 року в повному обсязі, що підтверджено позивачем у судовому засіданні та не спростовано представником відповідача. 
Таким чином, на думку суду бездіяльність відповідача, що полягає у непроведенні з 14 квітня 2017 року повного розрахунку при звільненні позивача з військової служби є протиправною, а тому суд дійшов висновку про те, що періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 14 квітня 2017 року по 15 грудня 2019 року включно, що складає (666 днів). Сторонами не заперечується правомірність вказаного розрахунку.
Здійснюючи розрахунок компенсації грошового забезпечення, судом першої інстанції взято до уваги надану позивачем довідку від 08.02.2018 року № 18-110зп, яка містить відомості про заробіток, отриманий позивачем у період з січня по квітень 2017 року, який у лютому 2017 року становив 39752,00 грн., а в березні – 74 282,20 грн та який, на думку суду, не включає матеріальну допомогу або разові виплати.
Виходячи із вказаних складових, суд першої інстанції дійшов висновку, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача, виходячи з проведених у 2 останні місяці його роботи виплат, становить: (39752 грн + 74282,20 грн) / (42 робочі дні) = 2 715,1 грн. Строк такої невиплати складає 666 робочих дні (період з 14 квітня 2017 року по 15 грудня 2019 року), а відтак сума компенсації позивачу за затримку розрахунку при звільненні складає 1 808 256,6 грн (2715,1 грн * 666 днів).
Однак, колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки надана позивачем довідка від 08.02.2018 року № 18-110зп містить фактичний розмір грошового забезпечення за час проходження ним служби в Генеральній прокуратурі України у 2017 році і не містить інформації для обчислення його середнього грошового забезпечення відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Так, відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 р. № 18 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» передбачено оплату винагороди військовим прокурорам Генеральної прокуратури України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів України та Міністерством соціальної політики України, у межах бюджетних відшкодувань.
З метою визначення порядку виплати військовослужбовцям військових прокуратур винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду наказом Генеральної прокуратури України від 06.06.2016 р. № 198 затверджено «Порядок виплати військовослужбовцям військових прокуратур винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.06.2016 р. № 822/28952 (надалі – Порядок № 198).
Відповідно до розд. ІІ Порядку № 198 військовослужбовцям за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода в розмірі до 100 відсотків місячного грошового забезпечення у межах бюджетних призначень.
Розмір винагороди визначається, виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії.
Винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі у цих заходах до дня завершення такої участі, на підставі відповідних наказів керівництва штабу антитерористичної операції про включення (виключення) військовослужбовців до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань.
У разі участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця розмір винагороди визначається пропорційно дням такої участі.
За час звільнення від виконання службових обов`язків, перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (крім випадків безперервного стаціонарного лікування після отриманих поранень (контузії, травми, каліцтва)), у щорічній основній, щорічній додатковій відпустках, відпустці за сімейними обставинами, відрядження за межі районів проведення антитерористичної операції виплата винагороди не здійснюється.
Згідно із п. 1 розд. ІІІ Порядку № 198 винагорода виплачується військовослужбовцям за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу Генерального прокурора України, підготовленого кадровим підрозділом Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та погодженого фінансовим підрозділом Генеральної прокуратури України.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що зазначена винагорода виплачується військовослужбовцям за умови, якщо вони залучені до проведення антитерористичної операції в порядку, встановленому законодавством та перебувають у районі проведення антитерористичної операції (п. 2 розд. І Порядку № 198) та наявності коштів для її виплати. Винагорода виплачується за минулий місяць на підставі наказу Генерального прокурора України.
Наведене свідчить, що вказана винагорода не є винагородою, яка має постійний характер і відповідно не є щомісячним видом грошового забезпечення, а відтак з огляду на те, що вона не є системною, відповідно вона не повинна враховуватися при розрахунку середнього грошового забезпечення. 
Так, розрахунковими листами ОСОБА_1 за лютий-березень 2017 підтверджується факт нарахування та отримання ним винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду у лютому 2017 за січень 2017: з 01 січня в сумі 428,30 грн, за період з 05 по 22 січня в сумі 7709,42 грн; з 28 по 31 січня 2017 в сумі 1713,20 грн; у березні 2017 за лютий 2017:за період з 01 по 04 лютого в сумі 2982,59 грн; з 08 по 19 лютого в сумі 8947,77 грн та з 23 по 28 лютого 2017 в сумі 4473,88 грн, а також матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у березні 2017 в сумі 26052,63 грн, які не входять до розрахунку середнього грошового забезпечення.
Відповідно до довідки від 15.07.2020 р. № 21-312 зп, складеної відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» грошове забезпечення ОСОБА_1 , яке обчислене, виходячи із виплат за 2 останні календарні місяці служби, що передували звільненню 13.04.2017 р., складає 30  863,20 грн. (із розрахунку середньоденного грошового забезпечення 1 046,21 грн. (61  726,41:59 днів служби).
Отже, оскільки строк затримки відповідних виплат складає 666 робочих дні (період з 14 квітня 2017 року по 15 грудня 2019 року), сума компенсації позивачу за затримку розрахунку при звільненні складає 696  775,86 грн (1 046,21 грн*666 днів). 
Таким чином, судом першої інстанції помилково не взято до уваги посилання відповідача на те, що присуджені позивачу до виплати суми на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2019 року № 826/15594/17 є виплатами одноразового характеру, що не можуть бути включені до розрахунку грошового забезпечення.
Окрім того, судом першої інстанції помилково взято до уваги норми Закону України «Про індексацію доходів населення», оскільки питання включення індексації до складу грошового забезпечення не є предметом розгляду в даній справі. При цьому, положення даного Закону не можуть бути підставою для висновку про те, що додаткові види грошового забезпечення, премії, у випадку відсутності системного характеру їх виплати, повинні враховуватися під час розрахунку середньоденного грошового забезпечення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 317  КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 243, 244,  250,  310, 315,  317,  321,  322,  325,  328,  329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.
Зобов`язати Офіс Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/13, код ЄДРПОУ 00034051) провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 14 квітня 2017 року по 16 грудня 2019 року включно у сумі 696  775,86 (шістсот дев`яносто шість тисяч сімсот сімдесят п`ять) гривень 86 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                      О.М. Кузьмишина

Судді:                                                                                          Л.О. Костюк

                                                                                                    М.І. Кобаль

Повний текст постанови виготовлено 11.11.2020 р.