Справа № 127/1741/20
Провадження № 22-ц/801/1304/2020
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Денишенко Т. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року	Справа № 127/1741/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
       судді-доповідача Денишенко Т. О.,
       суддів Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,
розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про
стягнення коштів,
за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Федчук Тетяни Мирославівни, відповідача Військової частини НОМЕР_1 в особі командира ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 червня 2020 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Іщук Т. П.,

В С Т А Н О В И В:

23 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів: 118 612,56 гривень інфляційних втрат, 12300,36 гривень 3% річних, у відшкодування моральної шкоди - 10000,00 гривень. Позовні вимоги мотивовані наступним. Постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 02 березня 2007 року задоволений позов ОСОБА_1 та визнано дії командування Військової частини НОМЕР_1 по відмові у виплаті позивачу грошової компенсації продовольчого пайка ( набору продуктів харчування ) незаконним. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію продовольчого пайка за період з 11 березня 2000 року по 12 лютого 2007 року в сумі 31787,54 гривень. Це судове рішення набуло законної сили, проте не виконане досі через відсутність бюджетного асигнування на ці видатки. Від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати ОСОБА_1 втратив 118612,56 гривень, 3% річних від простроченої суми становить 12300,36 гривень. 
Крім цього невиплатою коштів у відповідності із рішенням суду позивачу завдано душевних страждань, оскільки внаслідок протиправних дій командування військової частини він з родиною був позбавлений засобів до існування, якими є продовольче забезпечення. Завдану моральну шкоду позивач оцінив у 10000,00 гривень та просив суд позов задоволити у повному обсязі.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 9523,55 гривні втрат від інфляції, 2860,88 гривень 3% річних. У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з військової частини на користь держави 123,84 гривні судового збору. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, обидві сторони оскаржують його в апеляційному порядку.
Позивач  ОСОБА_1 , його представник адвокат Федчук Т. М. вважають, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям обгрунтованості, умотивованості, що призвело до неправильного вирішення справи в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень. На думку скаржників суд хибно послався на роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди», яка застаріла, з набуттям чинності ЦПК України у новій редакції з 15 грудня 2017 року втратила статус обов`язкової. Суд не звернув увагу, що позивач зазначав про бездіяльність відповідача, яка уже постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 02 березня 2007 року у справі № 2-а-1547-2007 визнана протиправною. Визначений позивачем розмір завданої моральної шкоди є розумним і справедливим з огляду на практику Європейського суду з прав людини у подібних справах. Вказуючи на подання відповідачем заяви про застосування строків позовної давності у межах трьох років до моменту подання ОСОБА_1 позову в суд, скаржники стверджують про визнання відповідачем порушення права позивача на отримання коштів, того факту, що зобов`язання військової частини не припиняються до їх повного виконання, на підставі чого фактично визнане й завдання моральної шкоди позивачу. В апеляційній скарзі викладене прохання про скасування рішення суду першої інстанції від 10 червня 2020 року в частині відмови у стягненні моральної шкоди, ухвалення у цій частині нового рішення про задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення з військової частини 10000,00 гривень моральної шкоди.
03 липня 2020 року до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1  на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 червня 2020 року, де викладене прохання про скасування цього рішення в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову. Скаржник посилається на прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для його скасування. Виклавши у скарзі норми статей 11, 509, 524, 533-535, 611, 625 ЦК України, окремі положення Законів України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», зазначивши про висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс1516, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 ( провадження № 14-16цс18 ), від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13, командир військової частини ОСОБА_2 наголошує, що спеціальним законодавством спірне питання не врегульоване. До наявних правовідносин застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України, зокрема статті 117 цього Кодексу. Скаржник підкреслює, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-352а13. На думку представника відповідача до спірних правовідносин не може бути застосована дія статті 625 ЦК України.
13 липня 2020 року до апеляційного суду надійшов відзив командира військової частини ОСОБА_2 на апеляційну скаргу позивача та його представника, в якому викладене клопотання про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та його адвоката у повному обсязі. Така позиція обгрунтована тим, що факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності. Позивач та його представник не довели належними і допустимими доказами факту заподіяння Військовою частиною НОМЕР_1 моральної шкоди ОСОБА_1 , причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та моральними стражданнями останнього. Суду не надано жодних доказів заподіяння відповідачем позивачу, членам його сім`ї душевних переживань, зокрема доказів погіршення здоров`я, настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, якихось негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням чи бездіяльністю, вини відповідача у заподіянні шкоди. 
Питання виконання постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 02 березня 2007 року протягом майже тринадцяти років ОСОБА_1 не порушувалося, жодних дій у цьому напрямку ним не вчинено, що підтверджує його незаінтересованість в отриманні коштів у встановленому порядку. У зв`язку з указаним вимоги про стягнення з військової частини моральної шкоди в сумі 10000,00 гривень є необгрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач вважає рішення суду першої інстанції від 10 червня 2020 року в частині відмови у стягненні на користь ОСОБА_1 моральної шкоди законним та об`єктивним, таким, що грунтується на засадах верховенства права. 
Окремо командир військової частини зупинився на доведенні відсутності підстав для відшкодування позивачеві витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво у суді, оскільки ОСОБА_1 , його представником апеляційному суду не надані договір про надання правничої допомоги, рахунок-фактура, акт виконаних робіт, квитанція. Відсутність документів щодо надання правничої допомоги унеможливлює вирішення питання про відшкодування відповідних витрат.  
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та його адвокат не скористалися. 
Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, дослідивши представлені сторонами наявні в ній докази, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог обох апеляційних скарг, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача, його представника підлягає залишенню без задоволення, апеляційну скаргу командира Військової частини НОМЕР_1 належить задоволити.
Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , у цій частині воно є помилковим, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по відмову у задоволенні позову.
Відповідно до частини тетьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною першою статті 368 Глави 1 Розділу V ЦПК України визначено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями, встановлених указаною Главою. Частинами четвертою, шостою статті 19 цього Кодексу передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ, якими є справи з ціною позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, опла-ту додаткових витрат на дитину, стягнення неутойки ( пені ) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства ( материнства ); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною першою статті 369 цього ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на ціну та предмет позову цієї цивільної справи, її складність, значення для сторін і суспільства, ця справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом другим частини шостої статті 19 ЦПК України. Дана справа є малозначною в силу вимог закону, тому розглядається апеляційним судом без повідомлення її учасників . 
Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 02 березня 2007 року був задоволений позов ОСОБА_1 , визнано дії командування Військової частини НОМЕР_1 по відмові у виплаті позивачу грошової компенсації продовольчого пайка ( набору продуктів харчування ) незаконним. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію продовольчого пайка за період з 11 березня 2000 року по 12 лютого 2007 року в сумі 31787,54 гривень. Це судове рішення набуло законної сили, проте залишається не виконаним через відсутність бюджетного асигнування на такі видатки. З питання виконання цього рішення суду позивач в установленому порядку не звертався. 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , стягуючи на його користь з військової частини 9523,55 гривні, що становлять інфляційні втрати, 2860,88 гривень, нарахованих як 3% річних, суд першої інстанції виходив з факту невиконання відповідачем грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду. Ураховуючи, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим порушенням прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь останнього на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат і 3% річних за період з 24 січня 2017 року по 23 січня 2020 року, тобто за останні три роки, які передували зверненню ОСОБА_1 в суд з даним позовом 23 січня 2020 року.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції на підставі статей 23, 1167 ЦК України, прийнявши до уваги роз`яснення з цього питання, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди», зазначив, що позивач не довів завдання йому такої шкоди та її розмір. Належних, достовірних та достатніх доказів завдання моральної шкоди ОСОБА_1 , про наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача суду не надано. Докази позивача грунтуються на власних особистих поясненнях, що не може бути доказом у справі. 
Колегія суддів апеляційного суду визнає вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, тому апеляційна скарга позивача у цій частині є безпідставною та не підлягає задоволенню. Натомість судове рішення щодо часткового задоволення на задоволення апеляційної скарги командира військової частини позову про стягнення інфляційних втрат, 3% річних підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових і службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. 
Постанова Замостянського районного суду м. Вінниці від 02 березня 2007 року про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 коштів на користь ОСОБА_1 набрала законної сили 13 березня 2007 року. Позивач, обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, у заяві до суду не зазначив обставин та не підтвердив їх доказами щодо звернення судового рішення до виконання, а саме: чи видавався виконавчий лист за зверненням стягувача, чи відкривалося виконавче провадження, якщо так, то який хід його виконання, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили і до дня звернення в суд із позовом (протягом майже тринадцяти років). У позовній заяві вказано на невиконання відповідачем (у добровільному порядку) судового рішення від 02 березня 2007 року, завдання такою бездіяльністю моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень у зв`язку з обмеженням у достатньому харчуванні, позбавленням засобів існування, якими є продовольче забезпечення. Підставою позову цієї справи визначено норми статті 625 ЦК України. 
Приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або законом, у тому числі на випадки невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого у судовому порядку. 
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 щодо стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування майнових збитків та моральної шкоди, підтверджених вироком суду. Велика Палата Верховного Суду вказала, що завдання майнової і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні ( деліктні ) зобов`язання, у ній визначені загальні правила відповідальності за порушення будь якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду висловлена у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962цс15-ц ( провадження № 14-16цс 18 ).
Спірні правовідносини у цій цивільній справі виникли у зв`язку з невиконанням судового рішення. До цих правовідносин також можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання ( стаття 625 ЦК України ).
Разом з тим колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів ( посадових осіб ), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів ( посадових осіб ) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Цим Законом крім органів державної виконавчої служби визначені й інші органи, до повноважень яких віднесено виконання рішень судів.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час набрання постановою суду законної сили - 13 березня 2007 року) у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються податковими органами, установами банків, кредитно-фінансовими установами. Рішення вказаних органів відповідно до закону можуть виконуватися також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. Виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів або з бюджетних установ, здійснюється органами Державного казначейства України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною другою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції Закону України від 19 березня 2013 року № 583-VII ) передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, що діє з 5 жовтня 2016 року і на сьогоднішній день ) рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. Відповідно до пункту другого цього Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди ( подання ) органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Згідно з пунктом третім Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів ( про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань ( залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій ).
Статтею 2, частинами першою, другою та четвертою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган. Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження» із заявою про виконання рішен-ня суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості для перерахування коштів згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Стаття 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачає, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація у розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. У разі якщо кошти за рішенням суду не перераховані стягувачу з відповідного рахунку органу державної виконавчої служби протягом десяти днів з дня надходження всіх необхідних для цього документів та відомостей, стягувачу виплачується компенсація в розмірі, встановленому частиною першою цієї статті, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Беручи до уваги відсутність обгрунтувань заявлених позовних вимог, відсутність обставин та доказів у їх підтверження щодо звернення позивача з питання виконання судового рішення до належного органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, заявлений ОСОБА_1 позов до Військової частини НОМЕР_1 не може бути задоволений, оскільки військова частина не є належним відповідачем у цій справі.
За результатом перевірки оскаржуваного судового рішення на предмет законності й обгрунтованості встановлена відсутність цивільно-правових відносин між сторонами у справі, відсутність цивільно-правового порушення зі сторони відповідача, яке мало б включати протиправну поведінку ( умисне протиправне користування відповідачем коштами, що належать позивачеві ), та спричило шкоду; вини особи, яка заподіяла шкоду та причинно-наслідкового зв`язку між останніми двома складовими відповідальності за завдану шкоду. 
З урахуванням норм статті 625 ЦК України та меж їх застосування колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність протиправної бездіяльності відповідача у справі Військової частини НОМЕР_1 стосовно невиплати позивачу суми грошової компенсації за неотриманий продовольчий пайок згідно постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 02 березня 2007 року у справі № 2-а-1547, за весь час прострочення, з урахуванням встановленого індексу інфляції за прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, а також відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити виплату останніх. 
Як наслідок вимоги апеляційної скарги командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 про скасування судового рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат та трьох відсотків річних, ухвалення нового рішення у цій частині про відмову у позові підлягають задоволенню.
Вимога апеляційної скарги позивача та його представника про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди, як уже зазначалося, задоволенню не підлягає.
Керуючись нормами статей 23, 1167 ЦК України, беручи до уваги роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди», що є чинними та актуальними, якими обгрунтував своє законне рішення в цій частині суд першої інстанції, слід мати на увазі, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; вина останнього в заподіянні шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю ) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Фізична чи юридична особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. 
З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи колегія суддів апеляційного суду вважає недоведеним позов ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ненаданням належних і допустимих доказів того, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю спричинив йому таку шкоду, тому оскаржуване рішення в цій частині є обгрунтованим, об`єктивним, справедливим. 
Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або не застосування закону, який підлягав застосуванню.
Щодо розподілу судових витрат у справі, то відповідно до норм статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до норм статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, становлюється судом на підставі поданих сторонами доказів ( договорів, рахунків тощо ).
З матеріалів справи убачається, що відповідачем при поданні апеляційної скарги, зокрема, на виконання ухвали суду апеляційної інстанції від 06 липня 2020 року про усунення недоліку скарги на рішення суду першої інстанції, сплачений судовий збір на користь держави в розмірі 2102,00 гривні. Через висновок суду апеляційної інстанції про необхідність задоволення вимог апеляційної скарги відповідача з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню вказана сума коштів. Проте, ураховуючи звільнення позивача від сплати судового збору в силу норм Закону України «Про судовий збір», на підставі частини сьомої статті 141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту першого частини шостої статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, тому рішення в ній згідно пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає. 

Керуючись нормами статей 141, 367 - 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , його представника адвоката Федчук Тетяни Мирославівни залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди залишити без змін.
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 в особі командира ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 червня 2020 ро-ку у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення з військової частини інфляційних втрат та 3% річних відмовити.
Судові витрати зі сплати Військовою частиною НОМЕР_1 судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в сумі 2102,00 гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач         Т. О. Денишенко

Судді         В. П. Рибчинський

Л. О. Голота