ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року	Львів	Справа № 380/1682/20 пров. № А/857/14047/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Судова-Хомюк Н.М., Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання                    Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 380/1682/20 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції – Кравців О.Р.,
час ухвалення рішення – 28.09.2020 року,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 08.10.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – позивач) з позовною заявою до Головного управління Держпраці у Львівській області (далі – відповідач, ГУ Держпраці у Львівській області), в якій просить суд визнати протиправною та скасувати постанову №18/33.7-03/ НОМЕР_1 від 07.02.2020, якою на позивача за порушення вимог ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України накладено штраф в сумі 141690,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за наслідками проведеної відповідачем перевірки у позивача з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), внаслідок яких зафіксовано порушення трудового законодавства, що зафіксовано у акті  від 03.02.2020.
Надалі відповідачем накладено на позивача штраф відповідно до постанови №18/33.7-03/ НОМЕР_1 від 07.02.2020.
Позивач з вказаною постановою категорично не погоджується, вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Відповідач не встановив, що таке порушення вчинене саме позивачем, оскільки відповідач формально, не врахував та не перевірив пояснення позивача, згідно з якими останній господарської діяльності не здійснює, а павільйон АДРЕСА_1 , з 01.03.2019 позивачем передано за договором суборенди іншому підприємцеві. 
Оскільки оскаржувана постанова порушує права позивача, він звернувся за їх захистом до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 380/1682/20 позовні вимоги задоволено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач- Головне управління Держпраці у Львівській області, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки матеріалам відеофіксації, де ОСОБА_2 пояснила що працює на ОСОБА_1 з весни 2019 року.
З огляду на такі пояснення встановлено, що підприємець фактично допустив ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудових відносин, що порушує вимоги ст. 24 КЗпП України та свідчить про відсутність офіційного працевлаштування найманого працівника. Згідно із вимогами КЗпП України, робота з випробуванням є формою трудових відносин, а відтак допуск є порушення КЗпП України.
У вказаному випадку допуску ОСОБА_2 до роботи – роботодавець зобов`язаний оформити працівників на роботу відповідно до вимог статті 24 КЗпП України.
Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 380/1682/20  та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що З огляду на покази ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд дійшов висновку, що фактиних трудових відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не існувало.
Сам факт перебування ОСОБА_2  під час перевірки у приміщенні, належному позивачу на праві оренди, навіть за умови здійснення продажу, на переконання суду, не може беззаперечно свідчити про допуск позивачем його до виконання трудових обов`язків.
За відсутності у відповідача належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту допущення ОСОБА_2 до роботи ФОП ОСОБА_1 без укладення трудового договору, відсутні правові підстави для притягнення позивача до відповідальності відповідно до оскаржуваної постанови від 07.02.2020.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ФОП ОСОБА_1 зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності 21.01.1997, 14.05.2020 прийнято рішення про припинення, основний вид діяльності за КВЕД 47:89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами.
Згідно з податковою декларацією платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця за 2019 рік фактична кількість найманих працівників у звітному періоді (осіб) – 0.
Позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, 1 група.
ГУ ДПС у Львівській області на підставі наказу від 27.12.2019 №3271 “Про проведення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ”, направлення на фактичну перевірку від 27.12.2019 №5137 проведено фактичну перевірку з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та складено акт від 03.01.2020 №18/33.7-03/ НОМЕР_1 /арк.спр.6-7/.
Вказаною перевіркою встановлено, що на території ярмарку, що знаходиться у м. Трускавець, бульвар Ю.Дрогобича (територія КП “Парк Курортний”) у торговому павільйоні № НОМЕР_2 , де здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 за виконанням трудової функції встановлено особу, яка представилася як ОСОБА_2 .
Відповідно до наданих пояснень, ОСОБА_2 працює на посаді продавця з весни 2019 року на випробувальному терміні 2-3 дні на тиждень, з оплатою праці 80,00 грн. за день + комісія від виторгу.
Трудові договори ОСОБА_2 з ФОП ОСОБА_1 не укладала.
ФОП ОСОБА_1 перебуває на прощеній системі оподаткування (1 група 10%), що не передбачає використання найманої праці.
В ході фактичної перевірки встановлено порушення використання спрощеної системи оподаткування в частині використання найманої праці та торгівельного місця здійснення господарської діяльності, а саме: порушено абз. 1 п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України – перша група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб, здійснюють виключно роздрібний продаж товарів з торговельних місць на ринках та/або провадять господарську діяльність з надання побутових послуг населенню (територія ярмарку за адресою АДРЕСА_1 (територія КП “Парк Курортний”) не має статусу “ринок”).
Встановлено порушення трудового законодавства в частині використання найманої праці, а саме: порушено вимоги ч.ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, а також вимоги Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 17.06.2015 “Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівників на роботу”.
Згідно з бланком опитування найманих працівників щодо оформлення трудових відносин та оплати праці в рамках проведення фактичної перевірки ОСОБА_2 зафіксовано, що ОСОБА_2 працює на ОСОБА_1 починаючи з весни 2019 року по даний час (на момент проведення перевірки). Обіймає посаду продавця (випробувальний термін), не оформлена, трудова книжка знаходиться у неї, режим роботи: 2-3 дні на тиждень з оплатою 80,00 грн. за вихід + комісія від реалізації; заробітну плату отримує кожного дня на місці праці з каси. За час її відсутності її замінює інша особа /арк.спр.48/.
10.01.2020 супровідним листом №201/9/33.7-09 ГУ ДПС у Львівській області скерувало ГУ Держпраці у Львівській області для розгляду та прийняття рішень копії матеріалів фактичної перевірки /арк.спр.47/.
11.01.2020 за №006/1/11-31 відповідач скерував позивачу Повідомлення про отримання документів, згідно з яким 11.01.2020 Управління одержало матеріали фактичної перевірки ГУ ДПС у Львівській області ФОП ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт про проведення фактичної перевірки з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) від 03.01.2020 №18/33.7-03/ НОМЕР_1 .
Відповідно до п. 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013, із змінами та доповненнями, отримання вказаного акта є підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю, передбаченого ч. 2 ст. 265 КЗпП України /арк.спр.49/
21.01.2020 позивач звернувся до Бориславського відділення поліції Дрогобицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області із заявою (повідомленням) про притягнення до відповідальності ОСОБА_2 за поширення стосовно нього недостовірної інформації. У вказаній заяві, зокрема, зазначив, що викладені у акті перевірки від 03.01.2020 пояснення не відповідають дійсності, оскільки позивач ніколи не бачив вказану громадянку, не спілкувався з нею, немає її контактів, а тому не міг сплачувати їй заробітну плату, оскільки не є її роботодавцем /арк.спр.8/.
22.01.2020 позивач також звернувся до ГУ ДПС у Львівській області із скаргою, у якій просив здійснити перевірку діяльності посадових осіб Головного управління ДПС у Львівській області, якими проведено відповідну фактичну перевірку та складено акт від 03.01.2020; притягнути винних осіб до відповідальності. У вказаній заяві позивач у тому числі зазначив, що встановлений перевіркою факт того, що гр. ОСОБА_2 є його працівником та працює на посаді продавця не відповідає дійсності, він вказаної особи не знає та не спілкувався з нею.
Згідно з договором оренди №30 від 31.12.2018 позивач прийняв у строкове платне користування тимчасову споруду (МАФ) № НОМЕР_2 площею 3,2 кв.м. Однак підприємницької діяльності не здійснював, для збереження місця на ринку передав його в суборенду ФОП ОСОБА_3 для зберігання товару і передав ключі /арк.спр.9/.
Згідно з поясненнями ОСОБА_2 від 23.01.2020 вона 27.12.2019 перебувала в бутику №30  Фоп ОСОБА_1 . Цього дня здійснено перевірку податковою інспекцією і нею написано пояснюючу під тиском, яка не відповідає дійсності, оскільки з ОСОБА_1 не знайома, заробітну плату він їй не виплачував. Разом із ОСОБА_3 в цьому бутику зберігала деякі свої речі і вирішила продати прикраси з бісеру, які вона зробила і деякі речі. Ключі їй передала ОСОБА_3 /арк.спр.8/
Згідно з договором суборенди тимчасової споруди (МАФу) від 01.03.2019, укладеного між позивачем (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (орендар), орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування тимчасову споруду АДРЕСА_2 , що передане орендодавцю на підставі договору №30 від 31.12.2018.
Розмір місячної орендної плати визначається між сторонами за домовленістю.
Договір діє з 10.09.2019 по 31.12.2019 /арк.спр.11-12/.
До цього договору складено акт прийому-передачі нерухомого майна, що передається в оренду від 01.03.2019.
Головним управлінням Держпраці у Львівській області 07.02.2020 прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №18/33.7-03\2559212337, відповідно до якої за встановленими порушеннями ч.ч. 1,3 ст. 24 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України №413 від 17.06.2015, керуючись ст. 259 КЗпП України, ст. 53 Закону України “Про зайнятість населення”, ч. 3 ст. 34 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, п. 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509, та на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом №3694-12 від 15.12.1993; в ред. Закону №77-VIII від 28.12.2014; із змінами внесеними згідно із Законами №734- VIII від 03.11.2015, №1404-VIII від 02.06.2016, №1774-VIII від 06.12.2016, яка діяла на день виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування)), накладено штраф на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 141690,00 грн. /арк.спр.13/. 
Позивач не погоджуючись із вказаною постановою, вважаючи її необгрунтованою, протиправною, такою що не відповідає фактичним обставинам справи та порушує його права, звернувся до суду за їх захистом.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 4, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч.ч. 2-7 ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення» регулюється Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 року (далі - Порядок №509).
Для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, передбаченої ст. 265 КЗпП України, посадові особи уповноваженого органу повинні довести належними та допустимими доказами факт допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.
Підставою для винесення оскаржуваної постанови є висновки ГУ ДПС у Львівській області про те, що трудові відносини позивача та гр. ОСОБА_2 не були оформлені належним чином, тому позивачем порушено вимоги ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України та постанови КМУ №413 від 17.06.2015.
У межах розгляду цієї справи судом надано оцінку порушення трудового законодавства, які зазначені в акті перевірки ГУ ДПС у Львівській області від 03.01.2020 та які стали підставою для винесення відповідачем оскаржуваної постанови.
Частиною першою статті 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.
Згідно з частиною третьою статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Норми ст. 265 КЗпП України передбачають відповідальність за порушення законодавства про працю. Так, зокрема, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Згідно абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати і винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.
Частиною четвертою цієї ж статті КЗпП України встановлено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Із змісту наведеного слідує, що підставою для застосування вказаних санкцій є факт допуску без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує на підприємстві певну трудову функцію, що у сукупності з іншими ознаками надає їй статусу працівника підприємства, а підприємство щодо неї є суб`єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України.
Такі відносини регулюються законодавством про працю, при цьому сторони розуміють та усвідомлюють таку обставину, але жодним чином не оформляють таких відносин. Сфера регулювання ст.24 КЗпП України обмежується випадками, коли між підприємством та фізичною особою мають місце відносини, які за своїм змістом регулюються трудовим законодавством, а застосування штрафних санкцій за абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України здійснюється у тому випадку, коли такі відносини не оформлені документами, визначеними КЗпП України.
Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, в тому числі, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
В ході судового розгляду справи судом першої інстанції в якості свідка допитано ОСОБА_3 яка повідомила, що є приватним підприємцем. Оскільки має багато товару – вишиванки, теплі речі, сусідню будку взяла в оренду. Вказала, що орендує приміщення з березня 2019 року та сплачує орендну плату 4500,00 грн. В неї були певні трудові відносини з ОСОБА_2 . У вказаному приміщенні свої вироби продавала і ОСОБА_2 , оскільки дуже добре вишивала. У березні та квітні результати підприємницької діяльності були невтішними, позивач доплачувала ОСОБА_2 зі своєї кишені. Вказана особа приходила двічі на тиждень. Коли проводилася перевірки контролюючим органом, ОСОБА_3 була відсутня. 
Стосовно невірного зазначення у договорі терміну дії договору, пояснень надати не могла. Зазначила, що орендує з кінця лютого 2019 року і домовилася до кінця 2019 року.
ОСОБА_2 як свідок надала пояснення, що зранку 27.12.2019 вона прийшла, відкрила павільйон, підійшли люди і спитали чи це 30 місце. Вона відповіла ствердно. Їй пред`явили посвідчення податківців. Вона зателефонувала ОСОБА_3 , однак її телефон сів. Вказані особи пройшли до павільйону, де ОСОБА_4 і написала пояснення.
Також зазначила, що на цьому місці продавала свої вироби, косметику “Оріфлейм”. Оплату праці отримає від ОСОБА_3 , а. ОСОБА_5 не знає.
Уповноважені особи контролюючого органу здійснювали тиск на ОСОБА_2 , оскільки вона була змушена написати пояснення вже і негайно, постійно наголошували, що вказане місце є місцем господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 .
ОСОБА_2 намагаючись вигородити себе і ОСОБА_3 давала, у зв`язку з викладеним негативні пояснення стосовно позивача.
З огляду на покази ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд дійшов висновку, що фактиних трудових відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не існувало.
Колегія суддів звертає увагу на те, що факт використання ФОП ОСОБА_1 найманої праці ОСОБА_2 не встановлений, оскільки на підтвердження вказаних обставин не надано належних доказів, про режим роботи визначений для даного працівника, виконувану роботу за певною посадою, професією у конкретно визначений в акті перевірки період.
Тобто штраф винесено лише за наявності пояснень громадянки ОСОБА_6 , які вона сама спростувала.
Разом з цим, відповідачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що під час перевірки гр. ОСОБА_2 здійснювала функції продавця як найманий працівник ФОП ОСОБА_1 , а не здійснювала іншу діяльність, наприклад продавала власноручно виготовлені прикраси з бісеру та деякі речі, які їй належить, як стверджує про це ОСОБА_2 .
Таким чином, навіть за умов здійснення продажу товару ОСОБА_2 , без повного встановлення обставин, не може свідчити про трудовий характер правовідносин між нею та позивачем.
В свою чергу, за відсутності у відповідача належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту допущення ОСОБА_2 до роботи ФОП ОСОБА_1 без укладення трудового договору, відсутні правові підстави для притягнення позивача до відповідальності відповідно до оскаржуваної постанови від 07.02.2020.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова про накладення штрафу від 07.02.2020 прийнята відповідачем без повного з`ясування фактичних обставин, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 380/1682/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 17.12.2020 року