УХВАЛА

28 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 824/14/20-а
адміністративне провадження № К/9901/22912/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,
суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2020 року у справі №824/14/20-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування наказів,

ВСТАНОВИВ:

І. Суть справи

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування наказів.

Чернівецький окружний адміністративний суд своїм рішенням від 12 лютого 2020 року, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2020 року, задовольнив позов частково:

- визнав протиправним та скасував наказ №746 від 29 листопада 2019 року начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області "Про застосування дисциплінарного стягнення", яким до інспектора з ювенальної превенції сектору превенції Шевченківського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області лейтенанта поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;

- визнав протиправним та скасував наказ начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області №199 о/с від 11 грудня 2019 року "По особовому складу", яким звільнено зі служби лейтенанта поліції ОСОБА_1 - інспектора з ювенальної превенції сектору превенції Шевченківського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області з 11 грудня 2019 року;

- поновив ОСОБА_1 на посаді інспектора з ювенальної превенції сектору превенції Шевченківського ВП Чернівецького ВП Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області з 11 грудня 2019 року;

- стягнув з Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 грудня 2019 року до 12 лютого 2020 року в сумі: 16496,64 грн;

- рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустив до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Суди встановили, що предметом спору у цій справі є протиправність наказів начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області №746 від 29 листопада 2019 року "Про застосування дисциплінарного стягнення" та №199 о/с від 11 грудня 2019 року "По особовому складу" про звільнення позивача із служби з посади інспектора з ювенальної превенції сектору превенції Шевченківського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області з 11 грудня 2019 року, а також зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позовні вимоги частково, виходили з того, що фактично підставою для звільнення позивача зі служби стало те, що стосовно нього порушено кримінальне провадження №42019260000000717 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.

Разом з цим, згідно листа Прокуратури Чернівецької області від 18 травня 2020 року №15/4-2199-19 досудове розслідування у кримінальному провадженні №420192260000000171 за частиною третьою статті 368 КК України закінчено 31 січня 2020 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Отже, виключно в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно позивача у відповідача будуть усі правові підстави для прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 із Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області.

Отже, суди дійшли висновку, що оскаржувані накази відповідача про звільнення позивача зі служби в поліції не відповідають критеріям правомірності, є необґрунтованими та протиправними, а тому їх належить скасувати.

У своїй касаційній скарзі Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області просить скасувати рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2020 року у справі №824/14/20-а. Також скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 року визнано неповажними причини пропуску скаржником строку на касаційне оскарження і залишено без руху скаргу, оскільки вона не відповідає вимогам статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), а тому, відповідно до частини другої статті 332 КАС України, суд дійшов висновку про залишення її без руху зі встановленням особі, яка її подала, строку для усунення недоліків, а саме надання: 1) клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням інших підстав пропуску строку на касаційне оскарження з наданням відповідних доказів їх поважності; 2) документа про сплату судового збору.

На виконання вимог цієї ухвали та в межах встановленого у ній десятиденного строку, скаржник направив до суду таке клопотання та платіжне доручення №2936 від 1 жовтня 2020 року на суму: 3363,2 грн.

Стосовно клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, то Верховний Суд вважає за необхідне його задовольнити з наступних підстав.

Згідно статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.

Постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду була ухвалена 24 липня 2020 року. Однак, скаржник подав касаційну скаргу 4 вересня 2020 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.

У касаційній скарзі вказує, що повний текст постанови суду апеляційної інстанції було надіслано йому поштовим відправленням 1 серпня 2020 року та отримано ним 11 серпня 2020 року, на підтвердження чого додає копію супровідного листа суду, копію конверту апеляційного суду та роздруківку відстеження поштового відправлення.

Отже, оскільки скаржник подав касаційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії оскаржуваної постанови, Верховний Суд визнає поважними наведені скаржником причини пропуску строку на касаційне оскарження.

Проте, ознайомившись з доводами касаційної скарги, Верховний Суд вважає за потрібне відмовити у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Своєю чергою, за змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Посада публічної служби, яку обіймав позивач (інспектор з ювенальної превенції сектору превенції Шевченківського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області) та у зв`язку з проходженням служби на якій виник цей спір, не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище у розумінні примітки до статті 50 Закону України "Про запобігання корупції".

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Касаційна скарга не містить жодних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв. 

Стосовно "виняткового значення" справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі скаржник жодних обґрунтувань не наводить. 

Доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Одночасно, скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення. 

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовної практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Водночас, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Крім того, посилання скаржника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі №824/1022/16-а, від 11 грудня 2019 року у справі №201/13098/16-ц, від 4 грудня 2019 року у справі №824/355/17-а, від 10 квітня 2019 року у справ №802/1150/17-а та від 8 серпня 2019 року у справі №824/1054/16-а є безпідставними, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справі №824/14/20-а.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Визнати поважними підстави пропуску строку Головним управлінням Національної поліції в Чернівецькій області на касаційне оскарження рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року і постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2020 року у справі №824/14/20-а і поновити його.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2020 року у справі №824/14/20-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування наказів.

Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Н.М. Мартинюк
А.В. Жук 
Ж.М. Мельник-Томенко, 
Судді Верховного Суду