ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 р.	Справа № 480/5247/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Перцової Т.С. ,
за участю: секретаря судового засідання - Ващук Ю.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 року (суддя Соп`яненко  О.В.; м. Суми; повний текст складено 09.06.2020) по справі № 480/5247/19
за позовом ОСОБА_1        
до Офісу Генерального прокурора                           
про визнання протиправним та скасування наказу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі також - відповідач) в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора № 153к від 19.09.2019 про звільнення заступника прокурора Сумської області ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу №153к від 19.09.2019 відмовлено в зв`язку з необґрунтованістю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що наявність не скасованого у встановленому законом порядку (рішенням суду або самостійно відповідачем) наказу про звільнення, зокрема наказу № 153к від 19.09.2019, не зважаючи на скасування останнього винесеного наказу про звільнення позивача, а саме: № 469к від 04.11.2019, може бути самостійною підставою для повторного звільнення позивача у майбутньому, після поновлення на посаді. Таким чином, не скасований наказ Генерального прокурора України № 153к від 19.09.2019 порушує законний інтерес позивача, а саме право на захист від незаконного звільнення. Позивач зазначає, що жодним чинним нормативно-правовим актом не надано право Генеральному прокурору виносити декілька наказів про звільнення однієї особи з посади, які б діяли одночасно та з рівною юридичною силою. Крім цього, позивач зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції жодним чином не надав оцінки підставам, вказаним у наказі про звільненням від 23.02.2018 № 1дк та у винесеному на його підставі оскаржуваному наказі від 19.09.2019 № 153к, а саме: неналежне виконання службових обов`язків, одноразове грубе порушення правил прокурорської етики та правил внутрішнього службового розпорядку, які були спростовані судовими рішеннями. Також позивач вказує, що приймаючи рішення суд першої інстанції фактично погодився з КДКП, яка визнає ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України, не дивлячись на те, що вказане кримінальне провадження судом розглянуто не було. Більше того, вироком Зарічного районного суду м. Суми у справі № 591/7446/17 від 03.12.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у кримінальному провадженні № 42017170000000304 та виправдано. Таким чином, позивач вважає, що рішення КДКП у цій частині не відповідає вимогам, встановленим для рішень суб`єктів владних повноважень згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, а саме п.п. 1, 3-8, а отже наказ Генерального прокурора від 19.09.2019 № 153к, підписаний на підставі цього рішення КДКП та наказу Генерального прокурора України № Ідк 23.02.2018 є незаконним та підлягає скасуванню. Окрім зазначеного позивач вказує, що судом першої інстанції не було враховано, що на час винесення оскаржуваного наказу від 19.09.2019, позивач перебував на лікарняному.
Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов`язковою, колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 1999 року, з 18.09.2015 на посаді заступника прокурора Сумської області (а.с. 99).
Рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі - Комісія) від 20.12.2017 №352дп-17 за неналежне виконання службових обов`язків, порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності, а також грубе порушення правил прокурорської етики, яке полягало у введенні в оману керівника прокуратури Сумської області щодо стану свого здоров`я, права на отримання відпустки у вересні 2017 року та отримання відповідних виплат заступника прокурора Сумської області ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з посади в органах прокуратури (а.с. 16-22).
Не погодившись із вказаним рішенням Комісії, позивач оскаржив його в судовому порядку та рішенням Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 12.04.2018, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення КДКП від 20.12.2017 (а.с. 46-59). 
Наказом прокурора Сумської області № 333к від 26.12.2017 ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною з 26.12.2017 по 19.09.2018 (а.с. 100).
На виконання рішення КДКП наказом Генерального прокурора № 1дк від 23.02.2018 ОСОБА_1 звільнено з посади в органах прокуратури у перший робочий день після закінчення відпустки по догляду за дитиною (а.с. 101).
Наказом прокурора Сумської області № 243к від 19.09.2018 позивачу надано відпустку по догляду за дитиною з 20.09.2018 по 18.09.2019 (а.с.102). 
19.09.2019 позивач мав приступити до виконання своїх службових обов`язків, однак повідомив, що перебуває на лікарняному (а.с. 103, 297).
Наказом Генерального прокурора України від 19.09.2019 №153к, на підставі рішення Комісії від 20.12.2017 №352дп-17 та наказу Генерального прокурора України від 23.02.2018 №1дк, заступника прокурора Сумської області ОСОБА_1 наказано вважати звільненим з посади в органах прокуратури у перший робочий день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності  (а.с. 104).
Не погодившись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наказ від 19.09.2019 № 153 к видано відповідачем на виконання наказу 1дк від 23.02.2018. Такі дії вчинені Генеральним прокурором у межах наданих йому повноважень та за наявності до того підстав.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
За змістом статті 4 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі – Закон 1697-VII) організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 1 статті 43 Закону № 1697-VII визначено підстави, за яких прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження.
Статтею 44 Закону № 1697-VII визначено, що дисциплінарне провадження здійснюється Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів. Право на звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти. Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів розміщує на своєму веб-сайті рекомендований зразок дисциплінарної скарги (ч. 2 ст. 45 Закону № 1697-VII).
Згідно із ч. 1 ст. 49 Закону № 1697-VII на прокурора можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: 1) догана; 2) заборона на строк до одного року на переведення до органу прокуратури вищого рівня чи на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (крім Генерального прокурора); 3) звільнення з посади в органах прокуратури.
Частиною 4 ст. 49 Закону № 1697-VII передбачено, що з результатами дисциплінарного провадження Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів може прийняти рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора (крім Генерального прокурора) у разі: 1) якщо дисциплінарний проступок, вчинений прокурором, має характер грубого порушення; 2) якщо прокурор вчинив дисциплінарний проступок, перебуваючи у статусі прокурора, який притягувався до дисциплінарної відповідальності.
Генеральний прокурор у встановленому цим Законом порядку на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів приймає рішення про застосування до прокурора Генеральної прокуратури України, прокурора регіональної чи місцевих прокуратур дисциплінарного стягнення або щодо неможливості подальшого перебування їх на посаді прокурора. Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України (п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 9 Закону № 1697-VII).
Судом встановлено, що рішення КДКП від 20.12.2017 року № 352дп-17 було предметом судового оскарження та рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.03.2018 року у справі № П/9901/424/18, яке набрало законної сили 11.09.2018 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до КДКП про визнання протиправним та скасування рішення від 20.12.2017 року № 352дп-17 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.
Таким чином, рішення КДКП від 20.12.2017 року № 352дп-17 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури не було скасовано судом та підлягало виконанню.
На виконання рішення Комісії від 20.12.2017 №352дп-17, відповідно до вимог п. 4 ч.1, ч.2 ст.9, п.3 ч.3 ст. 49 Закону України "Про прокуратуру", наказом Генерального прокурора України від 23.02.2018 №1дк ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Сумської області за неналежне виконання службових обов`язків, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності органів прокуратури, одноразове грубе порушення правил прокурорської етики та порушення правил внутрішнього службового розпорядку (п.п.1,5,6,7 ч.1 ст.43 Закону України "Про прокуратуру") у перший робочий день після закінчення відпустки для догляду за дитиною.
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 , не погодившись із вказаним наказом від 23.02.2018 №1дк, оскаржив правомірність його винесення до Сумського окружного адміністративного суду, рішенням якого від 12.12.2018 у справі №818/1715/18 у задоволенні його вимог про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора України від 23.02.2018 № 1дк було відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2020 №818/1715/18 рішення Сумського окружного адміністративного суду у справі скасовано в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування наказу Генеральної прокуратури України №1дк від 23 лютого 2018 року в частині звільнення заступника прокурора Сумської області старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури за порушення правил внутрішнього службового розпорядку (пункт 7 частини 1  статті 43 Закону України «Про прокуратуру»), з прийняттям нового судового рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України № 1дк від 23 лютого 2018 року в частині звільнення заступника прокурора Сумської області старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури за порушення правил внутрішнього службового розпорядку (пункт 7 частини 1  статті 43 Закону України «Про прокуратуру»).
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 залишено без змін.
Таким чином, судовим рішенням у справі № 818/1715/18, яке набрало законної сили, підтверджено правомірність рішення відповідача про звільнення позивача з посади на підставі пунктів 1, 5, 6 частини першої статті 43 Закону України "Про прокуратуру".
Оскільки у період з 26.12.2017 до 19.09.2018 позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною, а у серпні 2018 за заявою позивача йому надано соціальну відпустку по догляду за дитиною на період з 20.09.2018 до 18.09.2019, після закінчення якої ОСОБА_1 не приступив до виконання службових обов`язків, повідомивши про свою тимчасову непрацездатність, Генеральним прокурором України було винесено наказ від 19.09.2019 №153к згідно із яким ОСОБА_1 наказано вважати звільненим з посади в органах прокуратури у перший робочий день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.
Тобто фактично спірний наказ від 19.09.2019 видано Генеральним прокурором України з метою реалізації рішення Комісії про накладення дисциплінарного стягнення від 20.12.2017 №352дп-17 та визначення іншої дати звільнення позивача за наказом від 23.02.2018 №1дк.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені у справі обставини та враховуючи, що правомірність рішень про накладення дисциплінарного стягнення на позивача та його звільнення підтверджена в судовому порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржене у цій справі рішення прийнято відповідачем у межах наданих йому повноважень та за наявності підстав для його прийняття. Позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
Посилання позивача на незаконність його звільнення у період тимчасової непрацездатності, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги, оскільки спірним рішенням передбачено звільнення позивача після закінчення такої непрацездатності.
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 року по справі № 480/5247/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    Т.С. Перцова   	
Повний текст постанови складено  16.10.2020 року