ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 листопада 2020 року           справа №805/1449/18-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

  Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., Геращенка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2018 року (головуючий суддя І інстанції – Голуб В.А.), складене у повному обсязі 17 серпня 2018 року у м. Слов`янськ Донецької області, у справі № 805/1449/18-а за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій незаконними, скасування рішення № 61 від 28 грудня 2017 року, зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                    ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до  Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області про визнання дій незаконними, скасування рішення № 61 від 28.12.2017 року, зобов`язання вчинити певні дії (а.с. 3-7).  
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконними дії Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області та скасувати рішення № 61 від 28.12.2017 року «Про відмову в призначенні пенсії» ОСОБА_1 . Зобов`язано Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії № 3936 від 21.09.2017 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. В решті заявлених позовних вимог  відмовлено (а.с. 101-104).
Не погодившись з судовим рішенням в частині відмови у задоволені позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що судом першої інстанції протиправно відмовлено у задоволені вимог про зарахування до стажу роботи період 22.10.1996 по 27.07.2017 здійснення підприємницької діяльності на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії ВОЗ 342383 та призначити пенсію.
Посилалась на Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, з наступних підстав.
ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), є внутрішньо переміщеною особою, згідно довідки від 03.08.2017 року № 0000288316, в якій зазначено фактичне місце проживання позивача: АДРЕСА_2 (а.с.75-78).
02.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, після державної реєстрації якого прізвище позивача змінилось на « ОСОБА_4 ». В подальшому, згідно рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28.09.2017 року шлюб було розірвано, однак прізвище позивача залишилось « ОСОБА_4 » (а.с.10, 89).
Згідно довідок від 04.07.2017 року № 4-426 та від 12.09.2017 року № 4-609 позивач ОСОБА_1 у період з 11.02.1983 року по 19.11.1987 року працювала на посаді вихователя у дитячому садочку № 17 на Державному підприємстві «Макіїввугілля» (Шахта ім. В.М. Бажанова) (а.с.95-97).
Між тим, у  трудовій книжці позивача від 19.07.1977 року запис про вказаний період роботи на Державному підприємстві «Макіїввугілля» (Шахта ім. В.М. Бажанова) відсутній  (а.с.59).
22.10.1996 року ОСОБА_5 була зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця, що підтверджено свідоцтвами серії НОМЕР_2 (а.с.91), № 000109 від 05.03.1997 року (а.с.92), № 1100 від 15.02.1993 року (а.с.93).
Відповідно до патенту серії АВ № 560592, виданого Державною податковою адміністрацією у Центрально-Міському районі м. Макіївки Донецької області, позивачем у період з 14.07.1998 року по 14.10.1998 року та у період з 15.10.1998 року по 31.12.1998 року сплачено податок на прибуток (а.с.81).
У період з 16.01.1999 року по 15.04.1999 року сплата позивачем податків підтверджена патентом серії АВ № 702799 (а.с.82), у період з 16.07.1999 року по 31.08.1999 року - патентом серії АВ № 702923 (а.с.83) та у період з 10.09.1999 року по 09.10.1999 року, дія якого продовжена з 10.10.1999 року по 31.12.1999 року - патентом серії АВ № 702945 (а.с.84).
Згідно свідоцтва серії НОМЕР_3 від 01.01.2000 року ОСОБА_5 сплачено єдиний податок за період з 01.01.2000 року по 31.03.2000 року, дія якого продовжена з 01.04.2000 року по 30.06.2000 року, з 01.07.2000 року по 30.09.2000 року, з 01.10.2000 року по 31.12.2000 року (а.с.85).
Свідоцтвом № 134569 від 01.01.2001 року підтверджено сплату позивачем єдиного податку за 2001 рік (а.с.86), свідоцтвом № НОМЕР_4 - за 2002 рік (а.с.86 зворотній бік), свідоцтвом № НОМЕР_5 - за 2003 рік (а.с.87).
ОСОБА_5 05.11.2004 року було подано звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи-платника єдиного податку до Центрально-Міської районної державної податкової інспекції м. Макіївки за ІІІ квартал 2004 року (а.с.88).
Позивач звернулась до Покровської об`єднаної держаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області з метою надання підтвердження сплати ОСОБА_5 страхових внесків. Однак, листом від 25.10.2017 року № 10470/05-16-13/ НОМЕР_6 Покровської об`єднаної держаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області відмовлено у наданні інформації, оскільки облікові справи платників податків, всі інформаційні системи, сервера залишились в Макіївський ОДПІ, яка з 2014 року є непідконтрольною України (а.с.94).
В подальшому, ОСОБА_5 звернулась до Управління Пенсійного фонду в Центрально-Міському районі м. Макіївки (який наразі не підконтрольний українській владі) для надання інформації щодо сплати нею податків та зборів. Відповіддю від 15.09.2017 року № 20136/04 її повідомлено, що з 25.10.1996 року по 31.12.1999 року сплачено страхові внески. У період з 01.01.2000 року по 30.06.2013 року позивач перебувала на загальній системі оподаткування (а.с.79-80).          21.09.2017 позивач звернулась до пенсійного органу із завою про призначення пенсії за віком, рішенням управління №61 відмовлено у її призначенні.
Позивач не погодившись з вищезазначеним рішенням відповідача щодо відмови у призначенні пенсії, звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, зобов`язав повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції переглядається виключно в межах апеляційної скарги, тобто в частині відмови у задоволені позовних вимог про зарахування періоду підприємницької діяльності до стажу позивача.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені  Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV (далі – Закон № 1058).
Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону № 1058).          
Частиною 1 статті 44 Закону № 1058 передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій затверджений  Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за N 1566/11846.
Пунктом 4.3 Порядку передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України
Слід також зазначити, що відповідно до п. 7 ч.  4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління пенсійного фонду України 22 грудня 2014 року за № 28-2 (далі – положення), серед основних завдань управління є, зокрема,  завдання призначати (здійснювати перерахунок) і виплату пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.
Відтак, тільки Пенсійний фонд (та його структурні підрозділи) наділені повноваженнями щодо призначення/перерахунку пенсії.
Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм, після отримання заяви позивача про перерахунок пенсії, відповідач повинен був розглянути її та прийняти вмотивоване рішення із наданням оцінки кожному періоду роботи позивача.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.
Суд апеляційної інстанції ще раз наголошує, що управлінням не прийнято рішення по суті вимог (перерахунок пенсії або відмова у його проведенні), не надано оцінки заяви позивача про такий перерахунок, відтак у суду відсутнє права на втручання в дискреційні повноваження управління щодо визначення відсоткового збільшення пенсії за п. 2 ст. 56 Закону № 796-XII.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13  Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження — це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження – це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Суд апеляційної інстанції, враховуючи відсутність належного мотивування позиції управління щодо зарахування (або відмови у зарахуванні) періодів підприємницької діяльності до стажу позивача у рішенні про відмову у призначенні пенсії за віком, вважає доцільним висновок суду першої інстанції про необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 21.09.2017 року та прийняти вмотивоване рішення зі спірного питання.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що повторний розгляд заяви позивача є достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача, відтак, вимоги  позивача про зарахування спірних періодів до стажу позивача є такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на передчасність.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2018 року у справі № 805/1449/18-а – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 листопада 2020 року.

Судді                                                                                               А.А. Блохін                    

                                                                                                           Т.Г. Гаврищук

          І.В. Геращенко