УХВАЛА

30 вересня 2020 року 
м. Київ

Справа №  904/1693/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Пєскова В.Г.,  

за розглядом касаційної скарги Офісу великих платників податків Державної податкової служби

на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2019 
(в частині відхилення кредиторських вимог) 
та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2019 

у справі № 904/1693/19
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Трейд Груп"
до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Коммодіті" 
про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ :
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2019, постановлену за результатами попереднього засідання у справі №904/1693/19, серед іншого,  визнано частково грошові вимоги Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби у сумі 3 842,00 грн (1 черга задоволення); основний борг 5 783 852,12 грн (6 черга задоволення), штрафні санкції/пеня 18 802 921,95 грн (6 черга задоволення). Грошові вимоги Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби у сумі 500 571 619,17 грн відхилено; затверджено реєстр вимог кредиторів у справі про банкрутство ТОВ "Трейд Коммодіті", зокрема, з вказаними вимогами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.
Не погодившись з прийнятим рішенням (ухвалою), Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби в особі Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків ДФС оскаржив ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2019 в частині своїх грошових вимог в апеляційному порядку.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2019 апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в особі Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків ДФС на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2019 залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2019 у справі №904/1693/19 залишено без змін.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Офісу великих платників податків Державної податкової служби на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2019та  постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2019 (в частині відхилення кредиторських вимог) у справі №904/1693/19, в якій просив суд, зокрема, здійснити процесуальне правонаступництво замінивши Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби на Офіс великих платників податків Державної податкової служби; процесуальні рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати в частині відхилення кредиторських вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги Офісу великих платників податків Державної податкової служби у повному обсязі та включити їх до реєстру вимог кредиторів. 
Ухвалою Верховного Суду від 28.07.2020, серед іншого, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою, її розгляд призначено на 09.09.2020.
Ухвалою Верховного Суду від 09.09.2020, серед іншого, клопотання скаржника задоволено, здійснено процесуальне правонаступництво у справі №904/1693/19, замінивши Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби його правонаступником Офісом великих платників податків Державної податкової служби. Оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду касаційної скарги до 30 вересня 2020 року о 14:15 год.
У судовому засіданні 30.09.2020 під час розгляду вказаної касаційної скарги Судом з`ясовано, що оскаржувана ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2019   про часткову відмову у визнанні грошових вимог податкового органу обґрунтована тим, що сума заборгованості боржника перед Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби на загальну суму 500 571 619,17 грн на момент розгляду спору є неузгодженою, оскільки оскаржується в судовому порядку.
Суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі 804/2573/16, згідно якого податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений Податковим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання; при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили; відповідно нарахована сума грошового зобов`язання за таким рішенням є неузгодженою та не є податковим боргом.
Місцевим господарським судом також врахована позиція Касаційного адміністративного суду Верховного Суду, викладена у постанові від 20.06.2019 у справі № 805/3309/16-а, згідно якої для визнання сум грошових зобов`язань податковим боргом необхідна обов`язкова наявність двох умов одночасно, а саме: такі повинні набути статусу узгоджених і бути не сплаченими платником податків у встановлений Податковим кодексом України (далі - ПК України) строк.
За результатом апеляційного перегляду вказаної ухвали від 24.07.2019, суд апеляційної інстанції в постанові від 17.12.2019 погодився з висновком місцевого господарського суду, що на час прийняття оскаржуваного рішення боржник має заборгованість перед Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби на загальну суму 24 586 774, 07 грн, з яких заборгованість за основним платежем 5 783 852,12 грн та штрафні санкції/пеня 18 802 921,95 грн, а заборгованість на загальну суму 500 571 619,17 грн є неузгодженою, оскільки оскаржується в судовому порядку та на час прийняття оскаржуваної ухвали розгляд справи не завершено, а тому підлягає відхиленню.
В касаційній скарзі податковий орган зазначає про помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо часткової відмови у визнанні грошових вимог кредитора через не врахування судами правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 09.08.2018 у справі №921/184/16-г/10, відповідно до якого обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство.  
Також, скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції Верховного Суду у постанові від 22.03.2018 у справі №903/985/16 щодо пріоритетності податкового законодавства у справах про банкрутство в частині погашення податкового боргу (пункт 5.2 статті 5 ПК України).
Розглянувши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає, що предметом касаційного розгляду є питання щодо визначення господарським судом у попередньому засіданні у справі про банкрутство кредиторських вимог податкового органу та внесення таких до реєстру вимог кредиторів боржника. 
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою місцевого господарського суду від 07.05.2019 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Коммодіті", а тому відповідно до пункту 1-1 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.1992 № 2343-XII (у редакції Закону № 4212-VI) до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення в редакції чинній з 19.01.2013 (також, з огляду на подання заяви з кредиторськими вимогами та прийняття судового рішення до введення в дію 21.10.2019 Кодексу України з процедур банкрутства).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство. 
Приписами частини 1 статті 1 Закону про банкрутство визначено, що грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, в тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, які виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про порушення справи про банкрутство, якщо інше не встановлено цим Законом.
Аналіз приписів частин 1, 4 статті 23 Закону про банкрутство свідчить про те, що з моменту офіційної публікації оголошення про порушення щодо боржника справи про банкрутство є таким, що фактично настав, строк виконання усіх зобов`язань боржника, які виникли до моменту порушення щодо нього провадження у справі про банкрутство, і незалежно від настання строку їх виконання, кредитори за такими зобов`язаннями зобов`язані заявити грошові вимоги до боржника у справу про банкрутство з додержанням тридцятиденного строку від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство, так як протилежне матиме наслідком втрату такими вимогами статусу конкурсних і їх включення до реєстру як вимог шостої черги (правова позиція, наведена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.09.2018 у справі №903/984/16, 13.11.2018 у справі №909/1056/15, від 12.12.2018 у справі № 910/30188/15, від 09.04.2019 у справі № 923/436/17, 29.01.2019 по справі № 909/722/14, від 12.02.2019 у справі 914/1096/18, від 05.12.2019 у справі №910/1678/19, від 05.12.2019 у справі № 910/1678/19, від 24.07.2020 у справі №904/3060/19 ). 
Колегія суддів враховує практику Верховного Суду з розгляду справ про банкрутство, згідно якої норми статті 1 та частини першої статті 23 Закону про банкрутство пов`язують статус конкурсних грошових вимог виключно з моментом виникнення відповідного зобов`язання боржника (постанова Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 921/184/16-г/10).
Тобто, при визначенні статусу кредиторських вимог у справі про банкрутство має враховуватися насамперед момент виникнення вимоги, а не строк її виконання, відтак вимоги кредиторів, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутствоє конкурсними незалежно від строку виконання грошових зобов`язань боржника.
Відповідно до частини 2 статті 25 Закону про банкрутство, у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, у тому числі щодо яких були заперечення боржника і які не були внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, а також ті, що визнані боржником та внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, і вирішує питання про його затвердження.
За результатами розгляду вимог кредиторів господарський суд виносить ухвалу, в якій зазначаються: розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, які вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів; розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів; дата проведення зборів кредиторів та комітету кредиторів. Ухвала, прийнята за результатами попереднього засідання, є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів.
Виходячи зі змісту вказаних норм,суд при розгляді відповідних заяв зобов`язаний перевірити їх обґрунтованість та наявність документів, що підтверджують відповідні вимоги. 
Колегія суддів Касаційного господарського суду враховує сталу практику Верховного Суду з розгляду справ про банкрутство, згідно якої обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство (висновок про застосування норм права, викладений у постановах від 29.03.2018 у справі № 925/1165/16, від 07.08.2019 у справі №922/1014/18, від 09.08.2018 у справі №921/184/16-г/10, від 26.02.2019 у справі №908/710/18, від 05.03.2019 у справі №910/3353/16, від 17.04.2019 у справі №43/75-15/7-б).
З наведеного слідує, що на господарський суд покладено обов`язок, в даному випадку,  у наданні в попередньому засіданні правового аналізу поданих кредиторських вимог податкового органу, підстав виникнення грошових зобов`язань боржника щодо сплати податкових платежів, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (зобов`язань).
З огляду на характер даних правовідносин, колегія суддів враховує наступне.
Порядок виникнення грошових зобов`язань щодо сплати податків та зборів визначений Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Положеннями пунктів 1.1. та 1.3 статті 1 ПК України визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства; однак питання погашення податкового боргу з осіб, на яких поширюються процедури, визначені Законом про банкрутство, регулюються цим Законом.
Статтею 41 ПК України органи державної фіскальної служби віднесено до переліку контролюючих органів, що здійснюють від імені держави функції контролю за своєчасністю і правильністю сплати суб`єктами господарювання податків і зборів, зокрема, шляхом проведення документальних невиїзних перевірок платників податків відповідно до статті 78 ПК України.
Пунктом 14.1.157 статті 14 ПК України визначено, що податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.
Відповідно до пунктів 54.1 та 54.3 статті 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою. Контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо, зокрема, дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.
Положеннями пункту 58.1 статті 58 ПК України передбачено, що контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу.
Згідно пункту 57.3 статті 57 ПК України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. 
Виходячи з положень статей 57, 58 ПК України, грошові зобов`язання суб`єкта господарювання щодо сплати податкових платежів, визначених контролюючим органом в ході податкової перевірки, виникають з моменту отримання платником податків податкового повідомлення-рішення із зазначенням суми грошового зобов`язання, що підлягає сплаті, та граничних строків його сплати або по завершенню оскарження в адміністративних судах такого рішення з набранням сили відповідного судового рішення (правова позиція, наведена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду  від 02.05.2018 у справі №923/1092/16, від 06.09.2018 у справі №903/984/16, від 29.01.2019 у справі 909/722/14, від 14.08.2019 у справі №913/412/16).
Отже, у випадку оскарження суб`єктом господарювання в адміністративному суді податкового повідомлення-рішення, грошове зобов`язання за таким рішенням контролюючого органу є неузгодженим та, відповідно, не є податковим боргом. 
З огляду на зазначене, оскільки одним з варіантів виникнення грошових зобов`язань щодо сплати податкових платежів є завершення оскарження в адміністративних судах такого рішення (податкового повідомлення-рішення) з набранням сили відповідного судового рішення, Суд звертає увагу на можливість зловживання процесуальними правами учасника провадження у справі про банкрутство боржником задля затягування розгляду вимог податкового органу, що, в свою чергу, матиме вирішальний вплив на визначення статусу таких вимог (за періодом виникнення відносно дати відкриття провадження у справі: поточних чи конкурсних). 
Таким чином, визначення статусу вимог податкового органу в такому випадку ставиться в залежність від оскарження боржником в адміністративних судах податкового повідомлення-рішення. 
З нормативного підходу до розуміння положень статті 23 Закону про банкрутство випливає, що критерієм поділу кредиторів на конкурсних та поточних є час виникнення вимоги щодо грошового зобов`язання боржника відносно ухвали господарського суду про порушення провадження у справі про банкрутство. Якщо вимоги до боржника виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та не є забезпеченими заставою майна боржника, такий кредитор набуває статусу конкурсного, якщо після - поточного.
З вказаного слідує, що дотримання правової позиції щодо того, що моментом виникнення грошових зобов`язань боржника щодо сплати податкових платежів за неузгодженими податковими повідомленнями-рішеннями є завершення оскарження в адміністративних судах цих рішень з набранням сили відповідного судового рішення, несе ризик того, що такі вимоги податкового органу (з огляду на тривалість розгляду справ у адміністративних судах) можуть бути визнані поточними, більш того, з огляду на обмежений строк процедури розпорядження майном (частина друга статті 22 Закону про банкрутство) та враховуючи наслідки введення у справі про банкрутство ліквідаційної процедури (частина перша статті 38 цього Закону), дані вимоги взагалі можуть бути відхилені судом.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що ототожнення понять "грошове зобов`язання щодо сплати податкових платежів" та "податковий борг" у судовій практиці з розгляду справ про банкрутство потребує уточнення та необхідності здійснення судового тлумачення норм закону, в тому числі з огляду на таке.
За змістом підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня
Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
З урахуванням викладеного, до податкового боргу, окрім власне суми грошового зобов`язання, яке стало узгодженим, включаються також і пеня, яка є заходом фінансової відповідальності.
Крім того, аналіз положень підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, пункту 56.18 статті 56, пункту 57.3 статті 57 та інших положень ПК України дає змогу дійти висновку про те, що грошове зобов`язання платника податків для цілей здійснення адміністрування податків та зборів може бути у двох формах: активній (тобто узгодженій), в якій останнє перетворюється на податковий борг  та податковим органом вживаються заходи щодо адміністрування податків та зборів; та пасивній (неузгодженій), в якій грошове зобов`язання існує, але вказані заходи податковими органами не вживаються.
Однак, неузгодженість суми грошового зобов`язання не означає, що зобов`язання не існує або може не враховуватися при зверненні із заявою про визнання кредиторських вимог відповідно до приписів статті 23 Закону про банкрутство.
З вказаного слідує, що вимога щодо сплати суми податкового зобов`язання, яка була сформована і надіслана боржнику у вигляді податкового повідомлення-рішення до порушення провадження у справі про банкрутство, має визнаватись конкурсною та не повинна змінювати своєї юридичної природи на поточну незалежно від того, що боржник оскаржив таку вимогу до адміністративного суду, судовий розгляд якої на дату порушення провадження у справі про банкрутство цього боржника не був завершений ухваленням судового рішення, що набрало законної сили.
При цьому, важливим є судове тлумачення норм закону щодо визначення вимог податкового органу саме як "грошового зобов`язання", а не "податкового боргу", що матиме наслідком покладення обов`язку на господарський суд щодо надання в попередньому засіданні правового аналізу вказаних кредиторських вимог, зокрема підстав виникнення грошових зобов`язань боржника щодо сплати податкових платежів шляхом оцінки первинних документів, поданих контролюючим органом на підтвердження його грошових вимог до боржника за податковими зобов`язаннями.
Неврахування вказаної позиції при розгляді заяв податкового органу із кредиторськими вимогами до боржника у справах про банкрутство призводить до їх відхилення. 
Крім того, зважаючи на значну завантаженість адміністративних судів України, судові провадження щодо оскарження податкових повідомлень-рішень органів ДПС у багатьох випадках перевищують строк провадження у справах про банкрутство.
Звідси, Суд вбачає правову проблему щодо визначення моменту виникнення грошових зобов`язань боржника щодо сплати податкових платежів за неузгодженими податковими повідомленнями-рішеннями, а відтак і визначення обсягу самостійного дослідження господарським судом в попередньому засіданні у справі про банкрутство обставин виникнення кредиторських вимог податкового органу та щодо необхідності встановлення обов`язку суду у наданні оцінки первинним документам, поданим контролюючим органом на підтвердження його грошових вимог до боржника за податковими зобов`язаннями. 
Зазначену правову проблему необхідно вирішити для формування єдиної правозастосовчої практики господарськими судами у питаннях визначення господарським судом у попередньому засіданні у справі про банкрутство кредиторських вимог податкового органу та необхідності надання оцінки первинним документам, поданим таким кредитором на підтвердження його грошових вимог до боржника за податковими зобов`язаннями. 
Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Судова колегія враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в ухвалі від 12.08.2019 у справі № 175/3057/17-к, щодо необхідності обґрунтування якісного та кількісного критерію визначення виключної правової проблеми касаційними судами  під час передачі справ з цих підстав на розгляд Великої Палати Верховного Суду, та зазначає наступне.
Колегія суддів вважає, що неефективність правового регулювання визначення кредиторських вимог податкового органу у справах про банкрутство, заявлених на підставі неузгоджених податкових повідомлень-рішень, має ознаки виключної правової проблеми.
Щодо кількісного критерію, то вказана проблема наявна у невизначеній кількості справ, оскільки відкриття провадження у справах про банкрутство господарюючого суб`єкта передбачає настання його неплатоспроможності в ході здійснення ним господарської діяльності, що саме по собі передбачає наявність відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, а тому питання визначення кредиторських вимог податкового органу можливе чи не в кожній такій справі.
З огляду на зазначене, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, керуючись частиною 5 статті 302 ГПК України, дійшла висновку про передання справи 904/1693/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Керуючись статтями 234, 235, 240, 302, 303 ГПК України, Суд,-
УХВАЛИВ:

Справу 904/1693/19 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Трейд Груп" про визнання банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Коммодіті", провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Офісу великих платників податків Державної податкової служби на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2019 та  постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2019 (в частині відхилення кредиторських вимог), передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий          суддя                                                                                           К.М. Огороднік 
Судді                                                                                                     С.В. Жуков
                                                                                                                 В.Г. Пєсков