22-ц/804/2582/20 
                                                                                265/7011/19 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020 року                                                                                            м. Маріуполь
Єдиний унікальний номер 265/7011/19
Номер провадження 22-ц/804/2582/20
            Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Пономарьової О.М., Попової С.А.
секретар - Грішко С.В.

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, Маріупольська місцева прокуратура № 2

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи

апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, Маріупольської місцевої прокуратури № 2

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2020 року, у складі судді Міхєєвої І.М., повний текст рішення складено 02 липня 2020 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 
до Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, Маріупольської місцевої прокуратури № 2
про відшкодування моральної шкоди,

                                                                           В с т а н о в и в:

1.    Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, Маріупольської місцевої прокуратури  № 2, в якому просив стягнути з відповідача Управління  державної казначейської служби України в м. Маріуполі Донецької області на його користь моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, у розмірі 945000 грн.
Позов мотивовано тим, що 27 березня 2007 року щодо нього порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 151 КК України та застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. На той час він працював лікарем психіатром в психіатричній лікарні міста Маріуполя. Постановою слідчого від 22 грудня 2009 року кримінальну справу закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст.151 ч.1 КК України. Протягом досудового розслідування його багаторазово допитували, називали злочинцем, лякали в`язницею, справа направлялась на досудове розслідування, слідчі дії проводились з грубим порушенням законодавства, внаслідок чого позивач більше двох років знаходився в напруженому психологічному стані, близьке оточення знало, що його звинувачують у вчиненні злочину, було підірване його здоров`я, він неодноразово потрапляв до лікарні з підвищеним тиском, був психічно травмований, що продовжується до теперішнього часу. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, Маріупольської місцевої прокуратури №2 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто за рахунок коштів Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 56776 гривень. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Задовольняючи частково позов суд дійшов висновку, що незаконним притягненням ОСОБА_1 в якості обвинуваченого, йому  завдана моральна шкода, яка полягає у стражданнях, що призвело до  погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначаючи розмір відшкодування моральної  шкоди, суд виходив з того, що відносно  позивача ОСОБА_1 винесено постанову про припинення кримінальної справи. Внаслідок незаконного перебування під слідством (з листопада 2008 року по грудень 2009 року), останньому було заподіяно  моральну шкоду, розмір (грошовий еквівалент) компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, обґрунтовано може бути визначений у 12 мінімальних заробітних плат, що складає 56776 гривень (4723 гривень х 12 = 56776 гривень).
Задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у мінімальних межах передбачених Законом, суд виходив із обсягу моральних страждань, їх тривалості та часу, який минув з моменту, коли кримінальне переслідування щодо позивача припинилося, тобто минуло більше 10 років.
               Вирішуючи питання про належного відповідача у справі суд виходив з положень ч.1 ст.167, ст.170 ЦК України, відповідно до яких держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. При цьому держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Дійшовши такого висновку судом застосована правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 641/8857/17 від 25.03.2020 року.
Суд дійшов висновку, що в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 56776 гривен. 

Короткий зміст вимог апеляційних скарг
20 липня 2020 року ОСОБА_1 , через суд першої інстанції, подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просив змінити оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

23 липня 2020 року Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області безпосередньо до апеляційного суду подало апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у  задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

31 липня 2020 року Маріупольська місцева прокуратура № 2 через суд першої інстанції, подала апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість,  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 27 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження за  апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 серпня 2020 року залишено без руху апеляційну скаргу Маріупольської місцевої прокуратури № 2 та наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 19 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Маріупольської місцевої прокуратури № 2.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 09 вересня 2020 року справу призначено до розгляду за правилами  загального позовного провадження  з повідомленням учасників справи. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що розмір стягнутої моральної шкоди є надто заниженим та судом не мотивовано такий низький розмір моральної шкоди. В позовній заяві позивач  детально виклав характер і ступінь його душевних,  психічних і моральних страждань та конкретно обґрунтував оцінку в грошовому вимірі цих страждань, оцінив їх в розмірі 945000 грн.
Матеріалами справи підтверджується, що  проти позивача 27 березня 2007 року порушено кримінальну справу за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст.151 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Справу закрито 22 грудня 2009 року за відсутністю складу злочину, а відтак позивач знаходився 32 місяці в принизливому статусі обвинуваченого.
Діями правоохоронних органів підірвано його репутацію лікаря, він був скомпрометований серед своєї сім`ї та трудового колективу, обмежений у праві виїзду з м. Маріуполя, неодноразово був визваний на допити в слідчі органи, до суду.

Апеляційна скарга Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області мотивована тим, що  рішення  суду про те, що відшкодування шкоди, заподіяної  громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду, здійснює Державна казначейська служба шляхом безспірного списання коштів державного бюджету, прийнято з порушенням положень статті 25, пункту 9 Розділу VІ ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Бюджетного кодексу України, Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих  бюджетів або бюджетних установ, оскільки Управління є органом, який виконує рішення суду про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів  або бюджетних установ, а не органом, за рахунок якого виконуються рішення судових органів.
Тобто, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні у порушення пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих  бюджетів або боржників, обов`язки щодо відшкодування матеріальної шкоди замість Державної казначейської служби України поклав на управління Державної казначейської  служби України у м. Маріуполі Донецької області.
Управління  є тим державним органом, який у даному випадку займається лише  прийманням від заявника, зазначених в пункті 6 Порядку документів, обробляє їх та направляє їх згідно пункту 37 Порядку  до Казначейства (Державна казначейська служба України) для здійснення ними безспірного списання коштів з державного бюджету. Крім того, відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок  відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову  діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктом 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету, а не за рахунок державного органу, і не за рахунок органів Казначейства.
Законом України «Про порядок  відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову  діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положенням про його застосування визначено ефективний спосіб захисту  права позивача у виниклих правовідносинах.  Тобто, позивач щодо вирішення питання про відшкодування  моральної шкоди та визначення її розміру повинен був, відповідно до частини 1 статті 13  вказаного Закону звернутись з заявою до суду, який відповідно до чинного законодавства  із частиною 1 статті 12 Закону вирішує дане питання та виносить відповідну ухвалу, а не в порядку позовного провадження, визначеного ЦПК.
Судом відкрито провадження у даній справі за позовною заявою, яка не відповідає положенням статті 175 ЦПК України, а саме не зазначено повне найменування сторін, їх місцезнаходження та щодо Маріупольської місцевої прокуратури  № 2, яка  не є юридичною особою та щодо відділення державної казначейської служби м. Маріуполя Донецької області, а судове рішення прийняте щодо управління  Державної казначейської служби м. Маріуполя Донецької області, що є підставою для скасування рішення суду.

В апеляційній скарзі  Маріупольська місцева  прокуратура № 2 посилається на те, що суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що стан здоров`я позивача погіршився внаслідок перебування під слідством та судом. Наданими позивачем документами не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями Маріупольської місцевої прокуратури № 2 та хворобами позивача.
Неправильним є висновок суду щодо належного відповідача  в особі Управління Державної казначейської служби України в м. Маріуполі Донецької області, оскільки останнє є територіальним  органом Державної казначейської служби  України, яке в свою чергу, є  центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через  Міністерство фінансів України та утворюються для реалізації державної політики у сфері обслуговування бюджетних коштів. 
Управління є органом, який  виконує рішення суду про стягнення  коштів з державних органів, держаного та місцевого бюджетів, а не органом, за рахунок  якого виконуються рішення судових органів, а суд, у порушення пункту 35 Порядку виконання рішень про  стягнення коштів державного та  місцевих бюджетів  або боржників, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845,  безпідставно поклав обов`язки щодо відшкодування  матеріальної шкоди на Управління  Державної казначейської служби  України  у м. Маріуполі Донецької області замість Державної казначейської служби України.
Судом застосований неправильний механізм відшкодування моральної шкоди. Законом України «Про порядок  відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову  діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положенням про його застосування  визначено ефективний спосіб захисту  права позивача у виниклих правовідносинах.  Тобто, позивач щодо вирішення питання про відшкодування  моральної шкоди та визначення її розміру  повинен був, відповідно до частини 1 статті 13  вказаного Закону звернутись з заявою до суду, який відповідно до чинного законодавства  із частиною 1 статті 12 Закону вирішує дане питання та виносить відповідну ухвалу, а не в порядку позовного провадження, визначеного ЦПК.
Судом відкрито провадження у даній справі за позовною заявою, яка не відповідає положенням статті 175 ЦПК України, а саме зі змісту позовної заяви вбачається , що позивач не заявив позовних вимог до Маріупольської місцевої прокуратури № 2, не вказав  код ЄДРПОУ, не виклав обставини порушення його прав саме Маріупольською місцевою прокуратурою № 2, оскільки залучення позивача в якості обвинуваченого, пред`явлення обвинувачення у скоєнні злочину, допит та запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд здійснювалось слідчим СВ Орджонікідзевського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області. 

Відзив відповідача на апеляційну скаргу

Відповідач Маріупольська місцева прокуратура № 2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить залишити її без задоволення, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог позивача. В обґрунтування відзиву посилається на те, що у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 56676 грн, виходячи з мінімальної заробітної плати у місячному розмірі з 1 січня 2020 року - 4723 грн та знаходження ОСОБА_1 під слідством та судом 11 місяців 29 днів (12 місяців х 4723 грн). Зазначає, що встановлений законодавством розмір відшкодування враховує компенсацію психологічних переживань позивача, залагодження принижень його честі та гідності тощо.
Вказує, що позивачем не обґрунтовано суму відшкодування шкоди 945000 грн та її розрахунок, не надано доказів таких нематеріальних втрат.
Крім того, позивач не заявляв позовних вимог до Маріупольської місцевої прокуратури № 2, яка не є юридичною особою, не виклав обставин порушення його прав саме Маріупольською місцевою прокуратурою № 2 у порушення підпунктів 2, 5 частини 3 статті 175 ЦПК України.      

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з матеріалами кримінальної справи № 1-160/09 за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною 1  статтею 151 КК України 27 березня 2008 року постановою старшого прокурора відділу нагляду слідчого управляння прокуратури області порушено кримінальну справу за фактом незаконного поміщення ОСОБА_2 в психіатричний заклад, за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст. 151 КК України. Прокурором Орджонікідзевського району міста Маріуполя у ОСОБА_1 було відібрано пояснення. 07 листопада 2008 року ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та в цей же день роз`яснено права як підозрюваного. 
Судом встановлено, що починаючи з 07 листопада 2008 року ОСОБА_1 по кримінальній справі № 1-160/09 набув статус підозрюваної особи, в подальшому ОСОБА_1 кілька разів допитаний як підозрювана особа. 24 листопада 2008 року слідчим СВ Орджонікідзевського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області винесено постанову про залучення у якості обвинуваченого ОСОБА_1 , та йому пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину передбаченого ст.151 ч.1 КК України, в цей же день роз`яснено права обвинуваченого та допитано як обвинуваченого.
24 листопада 2008 року слідчим СВ Орджонікідзевського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області винесено постанову про застосування запобіжного заходу та відносно ОСОБА_1 , як обвинуваченого, обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 
22 грудня 2008 року ОСОБА_1 оголошено про закінчення досудового розслідування та пред`явлені матеріали справи для ознайомлення, про що складено відповідні протоколи. 
12 січня 2009 року прокурором Орджонікідзевського району м. Маріуполя було затверджено обвинувальний висновок за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 151 ч.1 КК України та справу направлено до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області для розгляду по суті. 
Починаючи з 12 січня 2009 року по 07 серпня 2009 року відбувався судовий розгляд вказаної кримінальної справи, під час якого підсудний ОСОБА_1 з`являвся до суду за кожним викликом. 
Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 серпня 2009 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 151 ч.1 КК України, направлено прокурору Орджонікідзевського району м. Маріуполя для організації додаткового розслідування. 
24 грудня 2009 року слідчим СВ Орджонікідзевського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області винесено постанову про припинення кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 , працюючого лікарем психіатром в міській лікарні № 7 м. Маріуполя, в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст.151 ч.1 КК України, запобіжний захід скасовано. 
Судом встановлено, що з листопада 2008 року по грудень 2009 року до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 
Відповідно до виписного епікризу з історії хвороби № 1020 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в Міській лікарні № 4 міста Маріуполя з 30 грудня 2008 року по 16 січня 2009 року з діагнозом атеросклеротичний кардіосклероз та гіпертонічна хвороба. 
Згідно з довідкою, наданою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5 м. Маріуполя» 26 лютого 2020 року, ОСОБА_1 перебуває на «Д» обліку з діагнозом: стенокардія, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст. Перебуває на обліку з 2009 року, лікується періодично у денному стаціонарі МЛ №4 (2014, 2015, 2016 р.р.).
Судом встановлено, що кримінальну справу відносно позивача 24 грудня 2009 року закрито в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст.151 ч.1 КК України, загальний строк перебування під слідством та судовим розглядом позивача склав повних 12 місяців (з листопада 2008 року до грудня 2009 року). Під час перебування під слідством та судом погіршився стан здоров`я позивача, про що свідчить перебування його на стаціонарному лікуванні.
Незаконним притягненням як обвинуваченого позивачу ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягає у стражданнях, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Як вказує позивач, пред`явленням обвинувачення за ст. 151 ч.1 КК України були зганьблені його честь і гідність, через постійний стрес він став роздратованим, що негативно впливало на стан його здоров`я. 

2.    Мотивувальна частина
Позиція Донецького апеляційного суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У судове засідання суду апеляційної інстанції  представник відповідача Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (т.2 а.с.42), направив до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи без їх участі (т.2 а.с. 18).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 надали пояснення, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Сущенко  В.А. надав пояснення, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 , які просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, апеляційні скарги відповідачів  просили залишити без задоволення, пояснення представника відповідача Маріупольської місцевої прокуратури № 2 - Сущенка В.А., який просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційні скарги Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, Маріупольської місцевої прокуратури № 2 задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг ОСОБА_4 , Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, Маріупольської місцевої прокуратури № 2, а рішення суду підлягає зміні, з наступних підстав.

              Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права 
              Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
             Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
             Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
              Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
              Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.               
             Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
            Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
            Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
            Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
            Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
    Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).
            Положеннями статті 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 цього Закону.
             Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
             Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1   просив розглянути його в порядку, визначеному статтею 1167 ЦК України та Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".
             Відповідно до частини третьої статті 15 ЦПК України 2004 року, чинного на час заподіяння позивачу моральної шкоди, суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження. При цьому перелік справ, які розглядаються в порядку окремого провадження, міститься в частині 2 статті 234 ЦПК України 2004 року. Разом з тим, як випливає зі змісту частини третьої цієї статті, а також частини шостої статті 235 ЦПК у порядку окремого провадження розглядаються також і інші справи у випадках, встановлених законом, у разі відсутності спору про право.
            Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 19, частинах другій та третій статті 293, частині шостій статті 294 ЦПК України.
            Отже, статтею 13 Закону № 266/94-ВР передбачена спрощена процедура розгляду  заяв про відшкодування моральної шкоди та постановлення за результатами розгляду ухвали. 
            Однак, оскільки норми ЦПК України 2004 року та ЦПК України, які визначають порядок здійснення цивільного судочинства, є спеціальними й такими, що прийняті пізніше, провадження в цивільних справах має здійснюватися відповідно до процесуальних норм, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.   
            Враховуючи наявність спору про право у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, такі справи підлягають розгляду в порядку позовного провадження.
      Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.
      Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

            Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року  у справі № 641/8857/17, провадження № 14-514 цс 19.
            Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі щодо прийнятності заяви N 6778/05 у справі "МПП "Голуб" проти України" від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа "Ґолдер проти Сполученого Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі "Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії").
            Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції").
             Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 755/13879/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, і підстав для відступу від нього не вбачається.
             Суд першої інстанції правильно встановив, що за захистом свого порушеного права ОСОБА_1 звернувся у порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та обґрунтовано розглянув спір у порядку цивільного судочинства.
      З огляду на наведене вище, колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційних скарг Управління Державної казначейської служби  України у м. Маріуполі Донецької області та Маріупольської місцевої прокуратури № 2 щодо обрання позивачем неправильного способу захисту, а саме звернення до суду з позовом про відшкодування заподіяної йому моральної шкоди. 
             Судом першої інстанції відповідно до норм ЦПК України правильно розглянуто вказану справу в порядку позовного провадження, оскільки наявність моральної шкоди, її розмір підлягали доказуванню сторонами.
Також не можуть бути прийняті посилання в апеляційних скаргах Управління Державної казначейської служби  України у м. Маріуполі Донецької області та Маріупольської місцевої прокуратури № 2 на невідповідність позовної заяви положенням статті 175 ЦПК України, оскільки не зазначення повного найменування сторін, поштового індексу, ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, а також реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер та серію паспорту, є підставою залишення позовної без руху, а не для відмови у задоволенні позову. Судом правильно зазначено територіальний орган Держаної казначейської служби України, та розглянуто справу за позовом до Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області, яке надавало заперечення на позов, а не до відділення Державної казначейської служби у м.Маріуполі Донецької області, що помилково було зазначено позивачем.

Щодо розміру відшкодування 

            Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

             Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
             Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від 24 квітня 2017 року у справі № 6-2885цс16, від 22 червня 2017 року у справі  № 6-501цс17.
            У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року  у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
            Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
            Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у тому числі у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.
            Оскільки внаслідок незаконних дій органів досудового слідства   та суду ОСОБА_1 перебував під слідством та судом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.
            Разом з тим, визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом з листопада 2008 року по  грудень 2009 року, тобто 12 місяців, чим йому завдано моральної шкоди, розмір якої судом визначено у розмірі 56776,00 грн,   з урахуванням обсягу моральних страждань, їх тривалості  та часу який минув з моменту коли кримінальне переслідування щодо позивача припинилося, а саме минуло 10 років  із розрахунку мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, тобто на 2020 рік, яка становила 4 723,00 грн.
            Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року мінімальну заробітну плату встановлено  у розмірі 4723,00 грн.
             При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (частина третя статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
    За положеннями статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
1) постановлення виправдувального вироку суду;
1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

             З досліджених судом першої інстанції та апеляційним судом матеріалів кримінальної справи  № 19-30126 за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 151 КК України вбачається, що:  з  07 листопада 2008 року ОСОБА_1 набув  статус підозрюваної особи  та відносно нього застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд; 24 листопада 2008 року слідчим СВ Орджонікідзевського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області винесено постанову про залучення у якості обвинуваченого ОСОБА_1 , йому пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину передбаченого частиною 1 статті 151 КК України  та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд; 12 січня 2009 року прокурором Орджонікідзевського району м. Маріуполя було затверджено обвинувальний висновок за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 151 КК України та справу направлено до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області для розгляду по суті; постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 серпня 2009 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1  статті 151 КК України, направлено прокурору Орджонікідзевського району м. Маріуполя для організації додаткового розслідування; 24 грудня 2009 року слідчим СВ Орджонікідзевського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області винесено постанову про припинення кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 , працюючого лікарем психіатром в міській лікарні № 7 м. Маріуполя, в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого частиною 1 статті 151 КК України, запобіжний захід скасовано (т.1 а.с.102-108, т.2  а.с.48-50). 
            Отже, суд першої інстанції дійшов  правильного висновку, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом з листопада 2008 року по  грудень 2009 року,  але при цьому дійшов неправильного висновку, що позивач перебував під слідством та судом 12 місяців, визначив розмір заподіяної позивачу моральної шкоди  у розмірі 56776,00 грн    виходячи з розміру одного мінімального розміру заробітної плати за 12 місяців перебування під слідством чи судом, оскільки зазначений термін становить 13 місяців 17 днів, а саме з 07 листопада 2008 року по 24 грудня 2009 року.
              Відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, але стягнення у відшкодування моральної шкоди  менше ніж одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом цим Законом не передбачено.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, тобто з інших підстав, ніж неправомірне перебування під судом та слідством, судам необхідно виходити із загальних положень про відшкодування шкоди, які вимагають враховувати характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Тобто суд повинен з`ясувати усі фактичні підстави позову, якими обґрунтовано  як обставин спричинення, так і розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
            Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.
             Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
             Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
             Враховуючи положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» колегія суддів дійшла висновку, що у відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди  на його користь підлягає стягненню 61399,00 грн (4723 грн  х 13 = 61399 грн).                     
              Зазначений розмір визначений апеляційним судом   з урахуванням доведеності позивачем, заявлених ним вимог та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості та із розрахунку мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, тобто на 2020 рік, яка становила 4723,00 грн.
              Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
               Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про розмір відшкодування моральної шкоди апеляційний суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі "Станков проти Болгарії" (Stankov v. Bulgaria, N 68490/01, § 62).
             З огляду на наведене вище, апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо  визначення ним розміру заподіяної моральної шкоди в сумі 945000 грн  та визначення терміну перебування під слідством з 27 березня 2008 року, оскільки постановою ст. прокурора відділу нагляду слідчого управління прокуратури Донецької області від 27 березня 2008 року було скасовано постанову старшого слідчого прокуратури Орджонікідзевського району м. Маріуполя про відмову в порушення кримінальної справи за фактом незаконного поміщення ОСОБА_2 в психіатричний заклад від 13.11.07  та порушено кримінальну справу за фактом незаконного поміщення ОСОБА_2 в психіатричний заклад за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 151 КК України (т.2 а.с.47), а не відносно позивача. Статус підозрюваного  ОСОБА_1 набув лише 07 листопада 2008 року та в цей день йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, чим  обмежили його права та свободи.
           Щодо відповідачів у справі 
            Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
             Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
            Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
            Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). 
            Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

            При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
            Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди).

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження 14-515цс19, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19.
           Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, провадження № 14-514 цс 19, звернула  увагу на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
            Разом з Управлінням Державної казначейської служби України у м.Маріуполі  Донецької області, відповідачем зазначено також Маріупольську місцеву прокуратуру № 2,  прокурором якої до реорганізації органів прокуратури, а саме прокурором Орджонікідзевського району м.Маріуполя  12 січня 2009 року затверджувався обвинувачений висновок за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 151КК України та справу було скеровано до суду ( т.1 а.с. 5- 12).

           Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).
           Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
               Велика Палата Верховного Суду у наведених вище постановах дійшла висновку, що залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).
              В матеріалах справи наявні відзиви Маріупольської місцевої прокуратури № 2 на позовну заяву, копія наказу про призначення представника  відповідача, яка приймала участь у розгляді даної справи у суді першої інстанції, з метою захисту інтересів держави, давала пояснення і з приводу обставин заподіяння позивачу моральної шкоди.
             Таким чином, не залучення саме Державної казначейської служби для участі у справі саме в якості відповідача у цій справі, не впливає на правильність вирішення спору.
             Крім того, слід зазначити, що положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.
              Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
              Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011  року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
             Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. 
             Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110 гс18)).
                Щодо судового збору
            Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
           При подачі апеляційних скарг Управлінням Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області сплачено судовий збір в розмірі 1217,00 грн, прокуратурою Донецької області - 1261,20 грн (т.1 а.с.171, 215).

             Відповідно до підпункту 6 пункту 1  частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 150 відсотків ставки, підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за  подання до суду фізичною особою  позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
              ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом 10 жовтня 2019 року.
              Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено, що з 01 січня 2019 року  прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1921,00 грн., тому розмір судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги становить 1152,60 грн. 

               В абзаці 2 пункту 36  постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України  з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

            При зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір».
           
            Згідно частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 

              Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а апеляційні скарги відповідачів підлягають частковому задоволенню, судовий збір, який необхідно  було сплатити у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції  (1152,60 грн) необхідно  компенсувати Управлінню Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області та прокуратурі Донецької області у розмірі по 576 гривень 30 копійок кожному за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень частини 1 статті 376 ЦПК України, є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, Маріупольської місцевої прокуратури № 2 підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - зміні. 
               Колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну та  резолютивну частину оскаржуваного судового рішень в частині розміру відшкодування моральної шкоди, та виключення з резолютивної частини рішення  органу, через який грошові кошти мають перераховуватися - Державної казначейської служби України.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:
               Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, Маріупольської місцевої прокуратури № 2 задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2020 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення суду першої інстанції у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1   в рахунок відшкодування моральної шкоди 61399,00 (шістдесят одну тисячу триста дев`яносто дев`ять) гривень».
В решті рішення залишити без змін.
               Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, компенсувати Управлінню Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області та прокуратурі Донецької області по 576 гривень 30 копійок кожному за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
                Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 16 листопада 2020 року.

Судді:      Т.Б.Ткаченко

      О.М.Пономарьова

      С.А.Попова