Номер провадження: 22-ц/813/3694/20
Номер справи місцевого суду: 523/13800/19 
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К. 
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.09.2020 року                                                                                м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г., 
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
учасники справи:
заявник (боржник) – ОСОБА_1 ,
стягувач – Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», 
заінтересована особа – приватний виконавець Щербаков Юрій Сергійович,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2019 року у складі судді Кисельова В.К., 
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування заборони перетинання державного кордону України до виконання зобов`язань за рішенням суду, постановлену у відповідності до ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 29.05.2018 по справі №523/7050/18 до виконання зобов`язань за виконавчим листом №1527/2-5014/11 від 15.02.2018, виданим Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 5526875,88 грн, у зв`язку з тим, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що заявник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду. Заінтересованими особами заявник вказав Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та приватного виконавця Щербакова Ю.С.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження задоволено. Скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .
Не погодившись з ухвалою суду, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» подало апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, стягнувши з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1921 грн на користь апелянта. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно відповіді з Державної прикордонної служби України боржник ОСОБА_1 здійснює перетинання Державного кордону України. Вимоги виконавчих документів боржником не виконано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено. Боржник неодноразово викликався до приватного виконавця, але на виклики не з`являвся, при виїзді до боржника двері ніхто не відчиняв, що свідчить про свідоме ухилення від виконання вимог виконавчих документів. Ухвалою суду від 29.05.2018 було задоволено подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон до виконання рішення суду. Ухвала суду не оскаржувалася та набула чинності. Отже, суд вийшов за межі своїх повноважень, так як законодавством не передбачено можливості скасування встановленого ухвалою суду тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України шляхом подачі цією особою заяви про скасування такого обмеження. 
02.10.2019 приватний виконавець Щербаков Ю.С. подав до суду письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких просив скасувати оскаржену ухвалу і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
29.09.2020 приватний виконавець Щербаков Ю.С. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив.
Заслухавши суддю-доповідача, представників апелянта та заявника,  дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Частини 5, 6, 7 ст. 441 ЦПК України передбачають, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.
Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:
У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою "Напияло проти Хорватії" (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, § § 78 - 82).
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою "Луордо проти Італії " (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою "Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини" (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", § 121).
Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою "Сіссаніс проти Румунії"), скарга N 23468/02, § 70).
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".
Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 спільно з неповнолітніми дітьми та дружиною. Боржник працює директором ПП «Наше діло», яке не перебуває у стадії ліквідації.
10.06.2019 постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Ю.С. звернуто стягнення на доходи боржника, які ОСОБА_1 отримує у ПП «Наше діло», шляхом здійснення відрахування, що свідчить про те, що рішення виконується.
19.06.2019 постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Ю.С. накладено арешт на майно боржника, а саме 12,5 відсоткову долю в статутному капіталі ПП «Наше діло», що належить ОСОБА_1 .
Отже, в даному випадку неможливо стверджувати, що боржник своїми діями чи бездіяльністю навмисно ухиляється від виконання судового рішення.
Окрім того, відсутні докази того, що боржник має намір виїхати на постійне місце проживання в іншу країну. З матеріалів справи вбачається, що боржник перетинав державний кордон України в 2018р., однак повернувся до України.
За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про скасування тимчасового заходу про обмеження у праві виїзду за межі України.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 неодноразово викликався до державного виконавця, але не з`являвся, а при виїзді за місцем проживання двері ніхто не відчиняв.
В матеріалах справи є акт від 06.04.2018, в якому зазначено, що боржник за адресою: АДРЕСА_2 не мешкає, встановити його місцезнаходження неможливо (а.с.65).
З акту від 18.07.2018 видно, що ОСОБА_1 не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , речей не зберігає, за цією адресою проживають інші особи (а.с.67).
При цьому місцем реєстрації ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 (а.с.18).
Враховуючи відсутність у справі відомостей про те, яке відношення до боржника має квартира за адресою: АДРЕСА_2 , відомості акта до уваги прийняті бути не можуть.
Зміст акту від 18.07.2018 спростовує доводи апеляційної скарги про те, що боржник двері не відчинив, оскільки в ньому містяться відомості про проживання інших осіб та відсутність майна боржника, відтак доступ для перевірки таких обставин був наданий. Водночас відсутність у справі жодних інших відомостей про виклик ОСОБА_1 до виконавця не надає підстав дійти висновку, що викладене в акті є достатньою підставою для встановлення факту свідомого ухилення від виконання зобов`язання. 
Доводи апелянта про те, що суд вийшов за межі своїх повноважень щодо скасування тимчасового заходу застосованого ухвалою суду, є безпідставними так як ч. 5 ст. 441 ЦПК України передбачає, що суду може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Інші доводи в апеляційній скарзі відсутні.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на обставинах справи та законі і не спростовують висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384  ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 09.10.2020.

Головуючий: 

            Судді: