ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1667/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/2368/18 Категорія: 310040000 	Прилуцький В. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Храпко В. Д. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       05 листопада 2020 року  м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :
  Храпка В.Д.,  Бондаренка С.І., Новікова О.М. за участю секретаря Любченко Т.М. 	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Хорошун Оксани Володимирівни на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Прилуцького В.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа : орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав, -

                                        в с т а н о в и в :

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що 24 липня 2010 року між сторонами було укладено шлюб.
В період перебування у шлюбі народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спільне життя сторін не склалось, тому з 2010 року сторони проживають окремо.
Їхній син до червня 2018 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , а з 2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але проживає разом з позивачкою в АДРЕСА_3 .
Також зазначає, що з 2016 року відповідач сином не цікавиться, на навідує, аліменти та будь-якої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини.
Крім того, дитина перебуває на її повному матеріальної забезпеченні, оскільки відповідач платить аліменти, проте не регулярно.
З таких підстав просила суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав – відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Хорошун О.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати як незаконне, ухвалене внаслідок невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а по справі постановити нове рішення , яким задовольнити позов ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно його малолітнього сина ОСОБА_5 повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала на те, що не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав надання відповідачем відзиву на позовну заяву та заперечень відповідача проти позбавлення його батьківських прав. 
Твердження суду першої інстанції, що відповідач виявляє інтерес до дитини не забезпечуючи матеріально життєдіяльності свого сина є суперечливими та не відповідають нормам ст. 164 СК України і свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Також судом не було враховано заяву відповідача, в якій він не заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносного його малолітнього сина ОСОБА_8 . Вказана заява зареєстрована в реєстрі № 2256.
Висновки суду в частині підтвердження твердження відповідача, що він писав зазначену заяву, оскільки перебував у стані погіршення психічного стану та прийому відповідних ліків, підтверджуються медичними документами не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються доказами.
Крім того судом не враховано, що відповідач з часу розірвання шлюбу і до подання позову не звертався ні до позивача, ні до органу опіки і піклування з заявами про вирішення питання щодо можливості його спілкування з сином, з пропозицією брати участь у його вихованні та утриманні.
Також зазначає, що у період перебування справи у суді відповідач не проявляв бажання спілкуватись з дитиною, тобто не проявляв інтересу до дитини, а також не сплачує в повній мірі аліменти, і на час розгляду справи має заборгованість по сплаті аліментів.
Також вказує, що рішення суду не є належним чином вмотивованим ( не надана оцінка всім доводам позивача та його представників) , що є порушенням ст. 6 Конвенції.
       Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є верховенство права.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти) , якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Судом встановлено, що 24 липня 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюбу.
В період перебування сторін по справі у шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 14 грудня 2010 року, батьками якого вказано : батько - ОСОБА_4 , мати – ОСОБА_3 .
Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 березня 2016 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.
Відповідно до Довідки № 786 від 18 червня 2018 року, виданої виконкомом Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 зареєстровані в АДРЕСА_2 , а фактично з липня 2016 року проживають за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до Довідки № 215 від 18 червня 2018 року, та довідки № 339 від 11 жовтня 2018 року, виданих директором Тубільцівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Черкаської районної ради Черкаської області вбачається, що ОСОБА_5 дійсно навчається в 2 класі Тубільцівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Черкаської районної ради Черкаської області, виховується в неповній сім`ї, вихованням займається мама, яка відвідує батьківські збори, цікавиться успішністю та шкільним життям сина. ОСОБА_4 не приймає участі у вихованні дитини. На протязі 2017-2018 років та вересня 2018 року шкільним життям сина не цікавився
Відповідно до копії висновку опікунської ради виконавчого комітету Тубільцівської сільської ради від 18 червня 2016 року опікунська рада при виконкомі сільської ради вважає, що доцільно позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням виконавчого комітету Тубільцівської сільської ради № 22 від 11 червня 2020 року затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 02 червня 2020 року позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним та відповідає інтересам дитини.
Висновком практичного психолога ФОП ОСОБА_9 студії психологічних послуг «Гармонія» від 18 жовтня 2018 року встановлено, що ОСОБА_8 проживає в емоційно стабільному та благополучному середовищі, відчуває потребу в емоційній підтримці, любові та почутті безпеки і стабільності, має умови для задоволення свої потреб; сформована стійка емоційна прив`язаність до матері; дитина виявляє ознаки психологічної травми; в інтересах дитини важливо турбуватися про умови для емоційної безпеки дитини та обмежити спілкування на тему стосунків з батьком; враховуючи негативне ставлення дитини до батька, відмову батька від виконання своїх обов`язків щодо дитини, відсутність стійкої емоційної прив`язаності хлопчика до батька, позбавлення батьківських прав не суперечить врахуванню інтересів дитини і відсутні підстави вважати, що відмова від стосунків з батьком має чи матиме в майбутньому шкоду соціально-психологічному здоров`ю ОСОБА_8 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, від 27 серпня 2020 року у справі №60/20057/17 провадження № 61-5301св19.
Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не виявляє інтерес до дитини і не забезпечуючи його матеріально, не варте уваги, оскільки незначна заборгованість по аліментах та не надання інших витрат на дитину не можуть свідчити про те, що позбавлення батька батьківських прав щодо сина відповідатиме інтересам останнього, адже визначальним чинником при вирішенні вказаного питання є той вплив, який може чинити спілкування батька з дитиною на її розвиток та чи не матиме негативних наслідків для дитини таке спілкування. Відповідач має намір спілкуватися з дитиною, про що свідчить його відзив на позовну заяву та його заперечення проти позбавлення батьківських прав.
Доводи про те, що відповідач після розірвання шлюбу і під час розгляду справи не звертався із проханням до позивача і до органів опіки та піклування щодо можливості його спілкування з сином, з пропозицією брати участь у його вихованні та утриманні, також судом не приймаються і є безпідставним та не спростовує висновків суду першої інстанції.
Щодо висновку органу опіки та піклування від 02 червня 2020 року та інших висновків опікунської ради Тубільцівської сільської ради в цій справі про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками, оскільки вважає їх недостатньо обґрунтованими та мотивованими, так як він не містить висновків про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким саме чином позбавлення відповідача батьківських прав реально захистить інтереси дитини сторін у справі.
Крім того, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного із батьків батьківських прав.
Посилання в апеляційній скарзі на заяву відповідача, в якій він не заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносного його малолітнього сина ОСОБА_8 , не заслуговують на увагу, оскільки вказана заява була предметом розгляду у суді першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребує.
Доводи апелянта про те, що суд не дослідив належним чином докази, надані в обґрунтування позовних вимог, є безпідставними, адже судом надано обґрунтовано оцінку усім наявним у справі доказам, як тим, що підтверджують позовні вимоги у справі, так і тим, що їх спростовують.
З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав.
Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст.  374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Хорошун Оксани Володимирівни на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: