ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7005/20 Справа № 208/7205/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Лаченкової О.В., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, індексу інфляції та трьох відсотків річних,-
В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 01 червня 2012 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у борг 150 000 грн., та зобов`язався повернути до 20 вересня 2012 року, на підтвердження цього факту власноручно написав розписку від 01 червня 2012 року. 
20 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у борг 150 000 грн., та зобов`язався повернути до 20 жовтня 2012 року, на підтвердження цього факту власноручно написав розписку від 20 серпня 2012 року.
Проте грошові кошти за цими договорами позики відповідач так і не повернув.
Враховуючи викладене, просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики від 01 червня 2012 року у розмірі 150 000 грн., інфляційні втрати у розмірі 241 620 грн., три процента річних у розмірі 31 965,06 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики від 20 серпня 2012 року у розмірі 150 000 грн., інфляційні втрати у розмірі 241 620 грн. та три процента річних у розмірі 315 962 грн., а всього 423 216,20 грн. 
Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів поза межами позовної давності.
В апеляційній скарзі, позивач посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції проігнорував доводи позивача та надані нею докази перебування на лікуванні, проведення оперативного втручання, проходження численних курсів хіміотерапії, та залишив поза увагою той факт, що перебування не на стаціонарному лікуванні не означає її одужання, вважає, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову, застосувавши позовну давність, яка не спливла. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. 
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Судом встановлено, що 01 червня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого вона передала, а відповідач отримав від неї грошові кошти в розмірі 150 000 грн., та повинен був повернути до 20 вересня 2012 року, про що було складено розписку, що не заперечується відповідачем. 
20 серпня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено другий договір позики, за умовами якого вона передала, а відповідач отримав від неї грошові кошти в розмірі 150 000 грн., та повинен був повернути до 20 жовтня 2012 року, про що було складено розписку від 20 серпня 2012 року (а.с.9).
Позивач у своєму позові та у судовому засіданні посилається на те, що отримані відповідачем кошти за вищевказаними договорами на сьогоднішні час не повернуті. 
Суд першої інстанції встановив, що перебіг позовної давності за позовними вимогами про стягнення боргу за договорами позики розпочався з 14 серпня 2014 року, в той час, як з указаним позовом позивач звернулася до суду 30 жовтня 2019 року, тобто поза межами строку позовної давності. 
Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа № 6-1674цс17), про застосування якої заявлено відповідачем. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із спливом строку виконання. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України)
Встановлено, що відповідачем в суді першої інстанції заявлено про застосування строку позовної давності.
Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
На підставі викладеного, суд дійшов вірного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності за договорами позики від 01 червня 2012 року та 20 серпня 2020 року. 
Доводи апеляційної скарги про ігнорування доводів позивача та наданих нею доказів перебування на лікуванні, проведення оперативного втручання, проходження численних курсів хіміотерапії, та залишення поза увагою того факту, що перебування не на стаціонарному лікуванні не означає одужання, висновки суду про сплив позовної давності не спростовують.
Доводи апеляційної скарги про переривання строку позовної давності у 2014 році у зв`язку із попереднім її зверненням до суду, не заслуговують на увагу, оскільки були предметом розгляду у суді першої інстанції та повторного правового аналізу не потребують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді:                                                                        М.Ю. Петешенкова

                                                                               О.В. Лаченкова

                                                                               М.М. Пищида