ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 303/3997/20 пров. № А/857/11011/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                                    Большакової О.О.,
суддів                                                                         Мікули О.І., Курильця А.Р.,  
з участю секретаря судового засідання                  Пильо І.І.,
з участю позивача                                                      ОСОБА_1 ,  
представника відповідача                                        Ребізант В.Р.,
перекладача                                                               Торавіл Есмаіла Абу Тораб,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України за апеляційною скаргою громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 липня 2020 року (суддя Куцкір Ю.Ю., м.Мукачево, повний текст складено 28 липня 2020 року) ,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду з позовом до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України.
Позов мотивований тим, що відповідач 20.07.2020 року незаконно поза пунктом пропуску в складі групи осіб, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнув державний кордон з України в Румунію на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Тячів» і був затриманий представниками прикордонної поліції Румунії. 23.07.2020 року під час проведення прикордонно-представницької зустрічі в пункті пропуску «Солотвино» Мукачівського прикордонного загону на підставі ст.3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб відповідач був переданий на територію України у встановленому угодою порядку. Відповідач перебуває на території України незаконно, має сталий намір потрапити до країн Європи для працевлаштування.  Тому є підстави для його примусового повернення. 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26 липня 2020 року позов задоволено. Примусово видворено за межі України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .
Не погодившись із таким рішенням, його оскаржив позивач. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що прибув на територію України легально. На момент затримання не мав документів, що посвідчують його особу, оскільки паспорт він залишив випадково в місті Києві. Саме тому він не мав можливості надати  паспорт під час розгляду справи в суді першої інстанції. Однак, в нього є родичі в Києві, які можуть надати йому гроші та паспорт для забезпечення добровільного повернення до Афганістану. Тому підстав для задоволення позову у суду не було. 
Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про законність і обгрунтованність судового рішення. Позивач вказав, що доводи апелянта про наявність в нього паспорту і достатньої суми коштів для придбання білету до Афганістану є голослівними, адже доказів цьому не надано. Вважає, що позивач бажає залишитися в Україні, щоб у подальшому потрапити до кріїн Західної Європи і являється нелегальним мігрантом. 
У судовому засіданні апелянт підтримав апеляційну скаргу.
Представник відповідача заперечив щодо її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 20.07.2020 року незаконно, поза пунктом пропуску в складі групи осіб, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнув державний кордон з України в Румунію на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Тячів».
Однак після незаконного перетину кордону був затриманий представниками прикордонної поліції Румунії.
23.07.2020 року під час проведення прикордонно-представницької зустрічі в пункті пропуску «Солотвино» Мукачівського прикордонного загону на підставі ст.3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб громадянин Афганістану ОСОБА_1 був переданий на територію України у встановленому угодою порядку.
Своїми діями відповідач вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1 КУпАП .
У подальшому його було затримано відповідно до ст.263 КУпАП на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення. 
Встановлено, що відповідач на територію України в`їхав у встановленому порядку 12.02.2020 року, через пункт пропуску «Бориспіль-авіа». Проте, до органів міграційної служби у встановлений ч.1 ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» в п`ятиденний термін, як і протягом періоду перебування на території України, в порушення вимог ст.17 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звернувся. До міграційних органів з метою продовження терміну перебування на території України у встановленому порядку не звертався. Таким чином, відповідач перебуває на території України незаконно.
Своїми діями позивач порушив ст.ст. 9, 12 Закону України "Про державний кордон України" .
Рішенням начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу Мукачівського прикордонного загону, затвердженого начальником Мукачівського прикордонного загону Доменюком І., від 24 липня 2020 року вирішено примусово повернути до країни походження громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1  .
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон №3773-VI.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Згідно вимог ч.3   ст.29 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"   іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.
Україною будь-які міжнародні угоди з Ісламською Республікою Афганістан про реадмісію осіб не укладались, Законами України такі угоди не ратифікувались.
Положенням абзацу першого частини першої   статті 30 Закону № 3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
За правилами абзацу першого частини четвертої статті 30 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Вирішуючи питання про обґрунтованість апеляційної скарги, суд виходить з такого.
Із  аналізу положень   статті 30 Закону № 3773-VI   вбачається, що підставою для примусового видворення з України іноземця та особи без громадянства є, з -поміж іншого, невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідач на території України перебуває незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має.
Як вбачається з пояснень, наданих відповідачем, документа та коштів для виїзду з території України він на момент вирішення справи в суді першої інстанції не мав.
Як видно з протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 23 липня 2020 року, позивач при затриманні не мав при собі документів, що дають право на перетин кордону, зокрема, паспорту, а також грошових коштів (а.с.4). 
Доводи апелянта про можливість отримання коштів від родичів, які проживають в Україні, не підтверджені. Так, ОСОБА_2 не вказав конкретно установчих даних осіб, які б могли забезпечити його коштами для забезпечення повернення у країну походження. Також не надано заяв таких осіб щодо наявності в них наміру надати відповідачу допомогу у поверненні до країни походження.
При цьому апелянт також суду апеляційної інстанції не надав доказів реального існування у нього оригиналу паспорту для перетину кордону, а також коштів для оплати вартості дороги до Афганістану, зокрема не надано банківських виписок , або роздруківок  щодо  наявності на рахунку позивача коштів.
Слід також зауважити, що відповідач на момент вирішення справи в суді першої інстанції не звертався до територіальних підрозділів ДМС із заявою про набуття статусу біженця або особи, яка потребує захисту.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не вказував, що повернення до країни походження для нього становить небезпеку. 
Стаття 31 Закону № 3773-VI містить вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
У зв`язку з тим, що рішення про примусове повернення відповідачем не виконано, у відповідача відсутні документи на право перебування на території України, на момент вирішення справи відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, підстави вважати, що відповідач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відсутні, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для примусового видворення громадянина  Афганістану  за межі території України.
Також апеляційний суд бере до уваги той факт, що позивач лише після винесення судом першої інстанції рішення про його примусове повернення до країни походження 19 серпня 2020 року  звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області із заявою про надання йому статусу біженця, що також дає підстави для висновку про відсутність у нього наміру  самостійно повернутися до країни походження.  
Апеляційний суд зауважує, що наслідки подання такої заяви визначені абзацем 2 частини 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», згідно якої у разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
З огляду на викладене вище, суд першої інстанції вжив заходів до всебічного і повного дослідження обставин справи і прийняв законне і обґрунтоване рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 липня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 15.10.2020.