КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №366/2489/18                                                                                      головуючий у І інстанції: Ткаченко Ю.В.
провадження 22-ц/824/11696/2020                                                                                          доповідач: Сліпченко О.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
15 грудня 2020 року                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Іванової І.В.
за участю секретаря: Пітенко І.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 17 липня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОЗНАК», Регіональний сервісний центр МВС в Київській області Міністерства внутрішніх справ України про визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів недійсними.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,- 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2018 ОСОБА_3 звернулася з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 11 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, а 25 листопада 2017 року шлюб між сторонами було розірвано.
Вказувала, що в період часу з 01 червня 2011 року до 10 січня 2018 року позивач з ОСОБА_1 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство.
Позивачу стало відомо, що транспортні засоби, зокрема, УАЗ, д.н.з. НОМЕР_1 ; BMW, д.н.з НОМЕР_2 ; BMW, д.н.з. НОМЕР_3 ; BMW, д.н.з. НОМЕР_3 ; RENAULT д.н.з. НОМЕР_4 , - продані за фіктивними договорами купівлі-продажу. 
Вказані договори були оформлені на підписані Сторонами в сервісному центрі РСЦ МВС в Київській області в присутності адміністратора сервісного центру, який перевірив відповідність інформації, внесеної до Договору документам, які надані Сторонами договору.
31 травня 2018 року ОСОБА_1 з метою заволодіння майном позивача, без її відома та згоди, уклав з ТОВ «АВТОЗНАК» договір комісії та віддав на продаж автомобіль, що є спільною сумісною власністю RENAULT MASTER. Вказаний автомобіль в послідуююому був реалізований ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу транспортного засобу за від 31 травня 2018 року.
Зазначала, що нею не було надано жодної згоди на укладення таких договорів.
Окрім цього, позивач зазначила, що на час укладенні вказаних договорів вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 і вище зазначені автомобілі були спільним майном подружжя, навіть не дивлячись на те, що вони купувалися за кошти позивача.
Просила визнати договори купівлі-продажу транспортних засобів:
- між ОСОБА_1 та його матір`ю - ОСОБА_2 від 28 квітня 2016 року транспортного засобу марки УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, колір сірий, номер кузова 4689, номер шасі: НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_1 ;
- між ОСОБА_1 та його матір`ю - ОСОБА_2 від 20 травня 2016 року транспортного засобу марки БМВ, модель 7351, 1990 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_2 ;
- між ОСОБА_1 та його матір`ю - ОСОБА_2 від 26 січня 2018 року транспортного засобу марки БМВ, модель 7351, 1998 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_8 , номерний знак НОМЕР_3 ;
- між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 24 лютого 2017 року транспортного засобу марки БМВ, модель 528, 1996 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_3 ;
- між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТОЗНАК» договір комісії від 31 травня 2018 року про продаж автомобіля RENAULT MASTER, колір сірий, номер кузова НОМЕР_10 , номерний знак НОМЕР_4 , що в послідуючому був реалізований ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу транспортного засобу за № 001255 від 31 травня 2018 року.
недійсними з настанням наслідків, передбачених законодавством та зобов`язати Регіональний сервісний центр МВС в Київській області Міністерства внутрішніх справ України провести реєстрацію права власності на вказані автомобілі за ОСОБА_1 .
 
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 17 липня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано недійсними спірні правочини, в іншій частині позов залишено без задоволення.
Вирішено питання, щодо розподілу судових витрат. 
Не погоджуючись із судовим рішення,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника Придувало В.В. , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги.
Адвокат Придувало В.В. від імені своїх довірителів, вказує, що спірні автомобілі ОСОБА_1 продавав та придбавав з певним інтервалом часу в шлюбі з позивачкою та відповідно кошти від продажу автомобілів одразу витрачав в інтересах сім`ї на наступні автомобілі, якими в подальшому користувались члени сім`ї.  
Зауважує, що спірні правочини не підлягали обов`язковому нотаріальному посвідченню, а могли бути вчинені у відповідному сервісному центрі МВС, що і було зроблено відповідачами без порушення норм чинного законодавства. 
Вважає, що відсутні будь-які ознаки фіктивності оспорюваних правочинів, а тому підстав для задоволення позовних вимог не вбачає.
ОСОБА_3 оскаржує рішення суду в частині незадоволених позовних вимог, посилаючись на те, що при визнанні договорів купівлі-продажу недійсними суд повинен був розглянути питання щодо застосування наслідків визнання договорів недійсними, однак необґрунтовано відмовив в задоволенні вимог про зобов`язання сервісного центру МВС провести реєстрацію права власності на вказані автомобілі за ОСОБА_1 .
ОСОБА_4 оскаржує судове рішення в частині визнання недійсним договору комісії про продаж автомобіля RENAULT MASTER та договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу від 31 травня 2018 року, посилаючись на те, що ні він, ні ТОВ «Автознак» не було відомо, що спірний автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір не отримав згоди на це іншого. 
Враховуючи, що його недобросовісна поведінка під час укладення договорів не доведена, підстав для задоволення позовних вимог не вбачає. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника Придувало В.В. , не погоджуються з її доводами, посилаючись на обставини зазначені ними в поданій апеляційній скарзі.  
ОСОБА_3 також не погоджується з апеляційною скаргою відповідачів              ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог вважає обґрунтованим, крім того просить провадження за вказаною апеляційною скаргою закрити, посилаючись на її необґрунтованість.  
 
У судовому засіданні  ОСОБА_3 та її представник свою позицію підтримали, інші належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання 15 грудня 2020 року не з`явились.  
У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
 
Апеляційна скарга  ОСОБА_3  не підлягає до задоволення, а апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 підлягають з огляду на наступне. 
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.
 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договори купівлі-продажу транспортних засобів укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_3 , яка є співвласником предмета договору, то оскаржувані договори мають бути визнані недійсними.
Колегія суддів з таким висновком погодитись не може з огляду на наступне. 
 
Судом встановлено, що спірні автомобілі марки УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, БМВ, модель 7351, 1990 року випуску, БМВ, модель 7351, 1998 року випуску, БМВ, модель 528, 1996 року випуску, RENAULT MASTER, були придбані сторонами під час шлюбу, перебували у їх користуванні. 
Спірні автомобілі були зареєстровані та значилися за ОСОБА_1 (а.с.15 том 1).
 
Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Посилаючись на те, що автомобіль було відчужено без її письмової згоди, позивачка просила суд визнати договір купівлі-продажу спірних автомобілів недійсними.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у справі від                         22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17) та в постанові Верховного Суду від 08 травня           2018 року (справа № 304/1423/15-ц).
Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що  покупці спірних авто діяли недобросовісно, зокрема, що знали чи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Суд вищевикладеного належним чином не врахував, не звернув уваги на те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Крім того, колегія суддів зауважує, що 25 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано, а відтак посилання позивача, щодо визнання недійсним договорів від 26 січня 2018 року, щодо продажу транспортного засобу марки БМВ, модель 7351, номер кузова НОМЕР_8 та від 31 травня 2018 року про продаж автомобіля RENAULT MASTER,  номер кузова НОМЕР_10 , з підстав відсутності її згоди не заслуговують на увагу. 
Посилання позивача на те, що до 10 січня 2018 року позивач з ОСОБА_1 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство іншою стороною не визнаються та вказаних обставин встановлено не було.
Доводи позивача, щодо фіктивності спірних правочинів не підтверджені належними доказами. 
Матеріали справи не містять доказів, що нові власники спірних автомобілів знали про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Апеляційний суд зазначає, що попри те, що частину автомобілів було придбано матір`ю  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , доказів на підтвердження того, що їй було відомо про те, що ОСОБА_3 на вказане згоди не давала матеріали справи не містять, та враховуючи те, що два автомобілі були придбані більш ніж за рік до розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , підстав вважати у ОСОБА_2 , що в сторін існував спір щодо вказаного майна під час шлюбу подружжя не вбачається. 
Колегія суддів враховує, що наразі між сторонами існує спір, щодо поділу майна подружжя, серед якого наявні вказані транспортні засоби, де позивач може поставити питання, щодо стягнення відповідних сум від відчуження спірних автомобілів, вказане не буде порушувати права нових власників транспортних засобів, крім того буде враховано використання коштів від відчуження автомобілів для купівлі наступних придбаних транспортних засобів, оскільки, як вбачається із хронології купівлі-продажу спірних авто, зазначені транспортні засоби не були у володінні ОСОБА_1 одночасно, а придбавались ним почергово за кошти від продажу попередньо проданих авто. 
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір не повно дослідив обставини справи, та прийшов до помилкового висновку.
Оскільки, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга 
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача.
Таким чином підлягає стягненню з позивача судовий збір сплачений відповідачами при подачі апеляційних скарг, а саме на користь ОСОБА_4 в розмірі 1057 грн.                  20 коп., на користь ОСОБА_1 - 5286 грн. на користь ОСОБА_2 - 5286 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Рішення Іванківського районного суду Київської області від 17 липня 2020 року скасувати на ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОЗНАК», Регіональний сервісний центр МВС в Київській області Міністерства внутрішніх справ України про визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів недійсними.
 
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_11 ) сплачений відповідачами судовий збір, а саме на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_12 ) в розмірі 1057(одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп., на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_13 )  в розмірі 5 286 (п`ять тисяч двісті вісімдесят шість) грн., на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_14 ) в розмірі 5286 (п`ять тисяч двісті вісімдесят шість) грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено «16» грудня 2020 року.

Головуючий
 
Судді: