КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа № 761/23308/19                            Головуючий у 1-й інстанції суддя: Осаулов А.А.
 
06 жовтня 2020 року                                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В., 
секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та просила:
визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 ;
стягнути щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 з дня пред`явлення позову і до досягнення сином повноліття в сумі 16 260,00 грн., з розрахунку десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 за період з 15.12.2015 по 06.06.2019 в сумі 18 008,00 грн. з розрахунку 50% прожиткового мінімуму на дитину щомісячно.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі - 3 000 грн. щомісячно із їх індексацією відповідно до вимог законодавства, починаючи з 10 червня 2019 року і до 15 грудня 2033 року, тобто до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку. В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини з матір`ю - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі - 768,40 грн.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10219/2020	
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини та ухвалити нове у даній частині, яким визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що з моменту народження по теперішній час дитина проживає разом з матір`ю, про що не заперечує відповідач та визнає позов в даній частині.
Зазначає, що згідно висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації визначено, що малолітній дитині краще проживати разом з матір`ю, однією родиною, що забезпечить найкращі інтереси дитини.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким визначити розмір аліментів в межах розміру заробітку відповідача та стягнути витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи.
Посилається на неповне з`ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.
В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом не було належним чином з`ясовано моє матеріальне становище, як платника аліментів та визначено розмір в твердій грошовій сумі, що перевищує граничний розмір, визначений ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження».
Зазначає, що позивачем не було надано достатніх доказів на підтвердження наявності захворювань на підтвердження витрат, пов`язаних із названими позивачем діагнозами.
У судовому засіданні представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просила останню задовольнити, заперечувала проти апеляційної скарги відповідача.
ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, заперечувала проти апеляційної скарги позивача.
Представник Служби у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації - Климова П.В. підтримала апеляційну скаргу позивача, просила її задовольнити, заперечувала проти апеляційної скарги відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга  ОСОБА_2 залишенню без задоволення.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять будь - яких доказів, які б підтверджували, що відповідач в присутності дитини, наголошував, що забере сина, неодноразово погрожував позивачу, що відбере сина, а тому, позов у частині визначення місця проживання дитини задоволенню не підлягає.
Стан здоров`я та матеріальні потреби дитини зумовлюють стягнення аліментів з відповідача на їх утримання у більшому розмірі, ніж встановлено законом, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання сина у розмірі 3000,00 грн. щомісячно із їх індексацією відповідно до вимог законодавства, починаючи з 10 червня 2019 року і до 15 грудня 2033 року, тобто до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку.
З таким висновком суду повністю не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.
Рішення суду в частині вимог про стягнення аліментів за минулий період не оскаржується, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядається.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 14).
У зареєстрованому шлюбі сторони не перебували.
Як вбачається із акту обстеження умов проживання від 27.03.2019, ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом із ОСОБА_1 та її мамою ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , де для дитини створено належні умови для проживання та розвитку, в родині панують доброзичливі відносини та гармонійний мікроклімат (а. с. 15).
Факт реєстрації ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується також листом Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 11.05.2019 №109.109/ОПП/О-1186 (а. с. 17).
Згідно висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 21.01.2020, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації вважає, що малолітній дитині ОСОБА_3 краще проживати з матір`ю, однією родиною, що забезпечить найкращі інтереси дитини (а. с. 123).
Позивач зазначила, що з моменту народження сина і по теперішній час відносини між сторонами не складались, вони не змогли дійти згоди щодо спільного піклування та виховання дитини. ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом із позивачем та її мамою ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 у двохкімнатній квартирі, має всі необхідні умови для комфортного проживання та розвитку. Відповідач звернувся із заявою до Служби у справах дітей га сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення йому обов`язкових днів та годин для побачень і участі у вихованні з малолітнім сином ОСОБА_3 . Відповідний графік розпорядженням № 299 від 18 квітня 2019 року терміном на 3 місяці було встановлено. Позивач неухильно дотримувалась графіку та всіляко сприяла встановленню та налагодженню батьківського контакту між батьком та сином. Але спілкування відповідача з дитиною практично постійно призводило до психоемоційного напруження дитини, оскільки відповідач навіть в присутності дитини, наголошував, що забере сина, він буде жити з батьком. Неодноразово погрожував позивачу, що відбере сина. З моменту народження сина і по теперішній час позивач утримує дитину. 
Відповідач з моменту народження сина і по теперішній час надав позивачу кошти на утримання дитини в сумі 11 000,00 грн., що не відповідає фактичним необхідним витратам на утримання сина, так як останній страждає на «атонічний дерматит», «енурезом» та перебуває на обліку у дерматолога, потребує регулярного обстеження та лікування. Також йому рекомендовано санаторно-курортне лікування. Все це потребує значних фінансових витрат. Неодноразово при спілкуванні з відповідачем позивач наголошувала, що дуже потрібні кошти на утримання, насамперед на лікування дитини, але відповідач цим питанням цікавиться найменш, хоча дитина хворіє з народження. Різниця між коштами, наданими ОСОБА_2 позивачу за весь період на утримання сина і 50% встановленого державою прожиткового мінімуму на дитину до 6 років складає 18 008,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася до суду із відповідним позовом.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які її замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважити гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ч. 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Аналіз зазначених норм права дає можливості дійти висновку про те, що спір між батьками про визначення місця поживання дитини розглядається судом у разі їх роздільного проживання.
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом із ОСОБА_1 та її мамою ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , де для дитини створено належні умови для проживання та розвитку, в родині панують доброзичливі відносини та гармонійний мікроклімат відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.03.2019 (а. с. 15).
Факт реєстрації ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується також листом Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 11.05.2019 №109.109/ОПП/О-1186 (а. с. 17).
Згідно висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 21.01.2020, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації вважає, що малолітній дитині ОСОБА_3 краще проживати з матір`ю, однією родиною, що забезпечить найкращі інтереси дитини (а. с. 123).
Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 18.04.2019 №299 про встановлення громадянину ОСОБА_2 графіка побачень з малолітнім сином ОСОБА_3 (а. с. 16).
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вищевказані матеріали належними та допустимими доказами у справі.
Враховуючи вищевикладене та те, що сторони по справі проживають окремо, а дитина на даний час проживає разом із матір`ю, позивач постійно піклується про дитину, бере участь у її розвитку, відповідач не заперечує проти проживання сина з позивачем, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю підлягають задоволенню.
Висновки суду першої інстанції про те, що не надано доказів порушення прав позивача у даному випадку з боку відповідача, враховуючи відсутність спору між сторонами про визначення місця проживання дитини чи іншого порушення права з боку відповідача, що підлягають захисту у відповідності до способів, визначених ст. 16 ЦК України є необґрунтованими та прийняті з порушенням норм матеріального права.
Відповідно до вимог чинного законодавства у випадку проживання батьків дитини окремо, необхідно визначити з ким проживатиме далі дитина, адже це впливає на процеси стягнення аліментів, встановлення графіку зустрічей іншого з батьків з дитиною, можливість виїзду з дитиною за кордон на лікування чи відпочинок, що не пов`язується із негативними відносинами між батьками дитини.
Таким чином, доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження пари розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Щодо вимог про стягнення аліментів, колегія суддів вважає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше (ч. 2 ст. 184 СК України).
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006, згідно якого за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне положення дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів, витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Встановлено, що відповідач є працездатною та працевлаштованою особою, зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.
ОСОБА_3 страждає на «атонічний дерматит», «енурезом» та перебуває на обліку у дерматолога, потребує регулярного обстеження та лікування, також йому рекомендовано санаторно-курортне лікування, що потребує додаткових витрат (а. с. 24). 
При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований та проживає разом із матір`ю - ОСОБА_1 перебуває на її забезпеченні, відповідач особа працездатного віку, тому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина у розмірі 3000,00 грн. щомісячно із їх індексацією відповідно до вимог законодавства, починаючи з 10 червня 2019 року і до 15 грудня 2033 року, тобто до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що визначений розмір аліментів в твердій грошовій сумі, перевищує граничний розмір, визначений ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» не може бути підставою для скасування рішення суду в цій частині.
Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
Таким чином, обмеження встановленні зазначеною нормою права не поширюються на відрахування із заробітної плати щодо стягнення аліментів на неповнолітню дитини, а доказів на підтвердження, що розмір відрахувань із заробітної плати перевищує 70 відсотків стороною відповідача не надано.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що не було надано достатніх доказів на підтвердження наявності захворювань на підтвердження витрат, пов`язаних із названими позивачем діагнозами також не знайшли свого підтвердження при розглядів справи в суді апеляційної інстанції, враховуючи положення ст. 141 СК України, що кожен із батьків має рівні права та обов`язки щодо дитини.
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а тому не підлягають задоволеною.
Отже відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення даної частини позовних вимог.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 152,60 грн.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року в частині визначення місця проживання малолітньої дитини скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити.
Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю  ОСОБА_1 .
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 152,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.
 
Повний текст постанови складено 06.10.2020.
 
Головуючий:                                                            В.В. Саліхов

Судді:                                                                        І.М. Вербова

                                                                                  О.В. Шахова