ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006663 пров. № А/857/5171/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі: 
          головуючого судді Довгополова О.М., 
          суддів  Гудима Л.Я., Святецького В.В.,
з участю секретаря судового засідання Стельмаха П.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного  управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного  управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про  визнання частково протиправним наказу, стягнення середньомісячного заробітку та одноразової допомоги, -

суддя (судді) в суді першої інстанції – Мартинюк В.Я.,
справу розглянуто в письмовому провадженні,
місце ухвалення рішення – м. Львів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги років на день звільнення у календарному обчисленні 20 років 06 місяців 11 днів, в пільговому обчисленні - 25 років 05 місяців 10 днів та в частині зазначення дати звільнення з 29.09.2019 року; зобов`язати внести зміни до наказу №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги з урахуванням трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та в частині вказання дати звільнення з 30.09.2019 року; визнати неправомірними дії щодо незарахування до вислуги років трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року; зобов`язати зарахувати до вислуги років трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та з урахуванням дати звільнення визначеної з урахуванням висновків суду; визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати на користь одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50076 грн 00 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу під час проходження служби з 29.07.2019 року по 30.09.2019 року у розмірі 8942 грн 14 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 01.10.2019 року по день фактичного розрахунку; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 21.12.2018 року по 11.01.2019 року в розмірі 1421 грн 94 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 02.07.2019 року по 29.07.2019 року в розмірі 2078 грн 22 коп.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС в Львівській за №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення у календарному обчисленні 20 років 06 місяців 11 днів, в пільговому обчисленні - 25 років 05 місяців 10 днів та в частині зазначення дати звільнення з 29 вересня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області внести зміни до наказу за №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги ОСОБА_1 з урахуванням трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та в частині зазначення дати звільнення з 30 вересня 2019 року. Визнано неправомірними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо незарахування до вислуги років ОСОБА_1 трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та з урахуванням дати звільнення, визначеної з урахуванням висновків суду. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо невиплати на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50076 (п`ятдесят тисяч сімдесят шість) грн. 00 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час проходження служби з 29.07.2019 року по 30.09.2019 року у розмірі 8942 (вісім тисяч дев`ятсот сорок дві) грн 14 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.10.2019 року у розмірі 10134 (десять тисяч сто тридцять чотири) грн 21 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 21.12.2018 року по 11.01.2019 року в розмірі 1421 (одна тисяча чотириста двадцять одна) грн 94 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 02.07.2019 року по 29.07.2019 року у розмірі 2078 (дві тисячі сімдесят вісім гривень) грн 22 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.
Рішення мотивоване встановленням рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826 протиправності наказу за №1199 о/с від 11.01.2019 року про звільнення позивача з 06.11.2015 року зі служби в ОВС. Також тим, що двомісячний строк попередження позивача про наступне вивільнення 29.09.2019 року припадав на вихідний день. Також суд першої інстанції наголошує на тому факті, що розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача на дату поновлення на роботі був меншим, ніж встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік». Суд першої інстанції вказує також на право позивача на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки вислуга років трудового стажу позивача на час звільнення з органів внутрішніх справ становила 24 повних календарних роки, а підставою для звільнення було скорочення штату.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при звільненні позивача  було враховано відсутність посад та процес припинення юридичних осіб – територіальних органів МВС України на підставі Постанови КМУ № 730 від 16 вересня 2015 року. Скаржник вказує, що в грудні 2019 з позивачем проведено розрахунок та виплачено 10557, 07 грн на виконання вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просить залишити його без змін. 
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги і відзиву на неї в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 29.07.2019 року за №1231 о/с «Про виконання рішення суду», поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського районного відділу ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 12.01.2019 року. Даний наказ прийнятий на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826.
Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 02.09.2019 року №1237 о/с «Про звільнення», відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п.64 «г» (через скорочення штатів) лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України, з 29.09.2019 року. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає: 20 років 06 місяців 11 днів, у пільговому обчисленні: 25 років 05 місяців 10 днів.
Листом від 28.11.2019 року за №2-157/3і/05/13/24-2019 відповідач повідомив позивача про те, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826 його поновлено на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, в якому не вказано зарахування часу вимушеного прогулу до вислуги років.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Щодо твердження скаржника про те, що в грудні 2019 з позивачем проведено розрахунок та виплачено 10557,07 грн на виконання вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому такі виплати не підлягають стягненню, колегія суддів зазначає, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Як слідує з матеріалів справи та зазначалось вище, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року у справі № 1.380.2019.000826, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року, позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 1199 о/с від 11.01.2019 Про звільнення з органів внутрішніх справ України у запас Збройних сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського районного відділу ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 06 листопада 2015 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського районного відділу ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 12 січня 2019 року. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 12688,08 грн. 
ОСОБА_1 на виконання наведеного рішення поновлено на роботі наказом Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 29.07.2019 року за №1231.
Відповідно до частини 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно із частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом та являється однією з основних засад судочинства.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Незважаючи на вищенаведені обов`язки щодо виконання рішення суду, ОСОБА_1 , на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року у справі № 1.380.2019.000826, поновлено на роботі наказом Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 29.07.2019 року за №1231 з 12 січня 2019 року, тобто затримка виконання судового рішення становить період з 21.12.2018 року по 11.01.2019 року.
Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 34 постанови від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Нормами ст. 236 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у разі затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника у вигляді оплати вимушеного прогулу. Так, зокрема, зазначеною нормою встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
За змістом норми ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 25.07.2018 у справі №552/3404/17, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Отже, період з дня ухвалення Львівським окружним адміністративним судом рішення у справі № 1.380.2019.000826 по день фактичного поновлення позивача на посаді є часом затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, тобто є часом затримки в поновленні позивача на посаді старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського районного відділу ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.
Суд вважає, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно виконується не з часу набуття ним законної сили (як це передбачено для переважної більшості судових рішень), а негайно з часу його проголошення (постановлення).
Не зважаючи на вищенаведене, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивачу виплачено не було, що свідчить про порушення відповідачем вказаних положень законодавства.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що стягнуті на користь позивача рішенням Львівського окружного адміністративного судом у справі № 1.380.2019.000826 кошти за час вимушеного прогулу були присуджені за період відсторонення позивача від роботи з моменту звільнення до моменту вирішення справи по суті, натомість предметом даного спору є період невиплати позивачу заробітної плати за час затримки виконання рішення, а також компенсація за час затримки розрахунку.
Відповідно до ч. 3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Умови обчислення середньої заробітної плати визначаються Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Так, відповідно до пп. «з» п. 1 даного Порядку він також застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Абз. 3 п. 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Пунктом 3 наведеного Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Згідно з рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року у справі №2а-6930/12/1370 та від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826, розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 109 грн 38 коп.       
З огляду на викладене, позивач має право на отримання середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду від 20.12.2018 року у справі за №2а-6930/12/1370 (період затримки виконання рішення з 21.12.2018 року по 11.01.2019 року всього у періоді 13 робочих днів) в розмірі 1421 грн 94 коп. (13 робочих днів х109 грн 38 коп.).
Також позивач має право на отримання середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі від 02.07.2019 року №1.380.2019.000826 (період затримки виконання рішення з 02.07.2019 року по 29.07.2019 року всього у періоді 19 робочих днів) в розмірі 2078 грн. 22 коп. (19 робочих днів х109 грн 38 коп.).
Як встановлено рішеннями Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року у справі №2а-6930/12/1370 та від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826, розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 109 грн. 38 коп., а середньомісячний розмір грошового забезпечення позивача на дату його поновлення на роботі становив 2133 грн. 01 коп.
Відтак, оскільки заробітна плата позивача складає менше розміру мінімальної заробітної плати, то при вирішенні питання щодо нарахування та стягнення грошового забезпечення (заробітної плати), з метою непорушення прав позивача, відповідачу необхідно застосовувати розмір мінімальної заробітної плати за період з 29.07.2019 по 30.09.2019 року.
Згідно п.5 ст.38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік.
Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" встановлено розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на рівні 4173,00 грн.
Оскільки для розрахунку береться розмір мінімальної заробітної плати, що складає 4173 грн. 00 коп., то середньоденний розмір грошового забезпечення для позивача за два повних календарних місяці (серпень та вересень 2019 року на які припадає 42 робочих дні) становитиме: 8346 грн. 00 коп. (2х4173)/42+198 грн. 71 коп.
Провівши розрахунок відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100, до стягнення підлягає сума в розмірі 8942 грн. 14 коп. (198 грн. 71 коп.х45 робочих днів).
Відтак, за період з 29.07.2019 року по 30.09.2019 року позивач має право на отримання середньомісячного грошового забезпечення у розмірі 8942 грн. 00 коп.
На дату подання позовної заяви 10 грудня 2019 року - виходячи із зазначеного вище розміру середньоденної заробітної плати у сумі 198 грн. 71 коп., визначеної виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за 2019 рік, за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 01.10.2019 року по 11.12.2019 року, в якому є 51 робочий день, розмір середнього заробітку становитиме 10 134 грн. 21 коп. (51 х 198 грн. 71 коп.).
Таким чином з урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного та правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо твердження скаржника про те, що при звільненні позивача було враховано відсутність посад та процес припинення юридичних осіб – територіальних органів МВС України на підставі Постанови КМУ № 730 від 16 вересня 2015 року, колегія суддів зазначає, що правомірність звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на роботі не є предметом розгляду у спірних правовідносинах, та не досліджується судом, натомість такі питання вже були предметом іншого вищезгаданого правового спору, щодо якого прийнято рішення, яке набрало законної сили, а тому має у даних правовідносинах преюдиційне значення.
Щодо решти задоволених позовних вимог скаржник у своїй апеляційній скарзі не наводить жодних спростовуючих доводів, а тому колегія суддів, керуючись ч. 1 ст. 308 КАС України, якою встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, презюмує згоду скаржника з висновками суду першої інстанції в цій частині.
Оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд –                              

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного  управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.006663 залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	В. В. Святецький 	
 	 	Л. Я. Гудим  	
Повне судове рішення складено 27.11.2020 року