Постанова
Іменем України
 
07 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 751/904/18
 
провадження № 61-19523 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»; відповідач -  ОСОБА_1 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2019 року у складі судді Овсієнка Ю. К. та постанову Чернігівського апеляційного суду       від 25 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Висоцької Н. В.,                       Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору № б/н від 03 липня 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 17 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті www.рrivatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві. 
Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, натомість відповідач свої обов`язки належним чином не виконує, у зв`язку із чим станом на 30 листопада 2017 року виникла заборгованість по кредитному договору у сумі 117 000 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 10 097,16 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 106 902,84 грн.
Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з         ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н                                     від 03 липня 2011 року у розмірі 117 000 грн, а також понесені судові витрати. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 травня                       2019 року у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року, який набрав законної сили, встановлено, що 22 травня 2014 року у ОСОБА_1 було викрадено банківську картку, з якої в подальшому знято грошові коштів у сумі 9 679 грн, чим спричинено останній матеріальну шкоду. Ураховуючи те, що вказані грошові кошти відповідач не отримувала та не мала можливості ними користуватися, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку  заборгованості за тілом кредиту та відсотками за його користування. Судом також враховано, що наявну на час викрадення банківської картки заборгованість за кредитним договором в розмірі 3 486,73 грн                        ОСОБА_1 погасила у повному обсязі, що підтверджується доказами у справі.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 травня                       2019 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції і вказав про те, що встановленими у кримінальній справі обставинами підтверджено викрадення банківської картки відповідача та зняття з неї грошових коштів у сумі 9 679 грн. Разом з тим, позичальником було погашено кредитну заборгованість, яка виникла до викрадення картки (станом на                21 травня 2014 року), та становила 3 486, 73 грн шляхом зарахування грошових коштів на картковий рахунок: 26 травня 2014 року у розмірі                      2 000 грн, 14 липня 2014 року - 600 грн, 28 липня 2014 року - 1 000 грн, про що свідчить наданий банком розрахунок заборгованості за договором б/н              від 03 липня 2011 року, тому підстави для задоволення позову відсутні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                              від 11 листопада 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 751/904/18 із Новозаводського районного суду м. Чернігова. 
 
У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у відповідності до вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» та Умов та правил надання банківських послуг до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Крадіжка банківської картки позичальника, на підставі чого було порушено кримінальну справу, у якій відповідача визнано потерпілою, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки позичальником не вжито заходів щодо повідомлення банку про втрату кредитної картки у відповідності до вказаних вимог, із письмовою заявою про викрадення банківської картки відповідач звернулась тише 04 червня 2014 року, тобто, майже через два тижні після викрадення картки. Отже наявність кримінальної справи не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань за договором, який є дійсним та підлягає виконанню.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами першої та апеляційної інстанцій вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що 03 липня 2011 року відповідно до Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву, отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 17 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
 
У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді.
 
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти на ім`я ОСОБА_1 відкрито картрахунок № НОМЕР_1 від 09 квітня 2013 року (а .с. 10).
 
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року у справі № 750/10053/14, який набрав законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 22 травня 2014 року приблизно о 15 год. 00 хв., діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись у магазині «Люстри Бра», який розташовано у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_1 , з жіночої сумочки таємно викрав гаманець, вартістю 50 грн, у якому знаходились грошові кошти в сумі 50 грн та банківська картка                                № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , з якої у подальшому                      викрав грошові кошти у сумі 9 679 грн, які належать ОСОБА_1 , чим спричинив матеріальну шкоду останній на загальну суму 9 779 грн. Вказаним вироком суду ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК України, і призначено йому покарання у вигляді двох років шести місяців позбавлення волі (а. с. 75-76).
 
04 червня 2014 року ОСОБА_1 зверталась з письмовою заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо викрадення картки, та отримала письмову відповідь від 06 серпня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140604/3585, відповідно до якої банк рекомендував позичальнику звернутися до правоохоронних органів (а. с. 78).
 
З наданого банком розрахунку заборгованості за договором № б/н                     від 03 липня 2011 року та виписки по рахунку ОСОБА_1                            НОМЕР_2 за період з 01 липня 2011 року по 11 березня 2019 року убачається, що станом на 21 травня 2014 року у позичальника рахувалась заборгованість у розмірі 3 486, 73 грн (а. с. 155), яка була погашена шляхом зарахування грошових коштів на картковий рахунок: 26 травня 2014 року у розмірі 2 000 грн, 14 липня 2014 року у розмірі 600 грн, 28 липня 2014 року у розмірі 1 000 грн (а. с. 8 зворот).
 
Отже позичальником було сплачено грошові кошти в розмірі 3 600 грн на погашення кредиту.
 
Звертаючись до суду з позовом, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 липня 2011 року станом на 30 листопада 2017 року у розмірі 117 000 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 10 097,16 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 106 902,84 грн.
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша                         статті 1055 ЦК України).
 
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
 
Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року № 6-2023цс16.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позичальник                            ОСОБА_1 03 липня 2011 року, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, надала свою згоду на те, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
 
09 квітня 2013 року на ім`я відповідача було відкрито картковий рахунок                                              № НОМЕР_1 , а 22 травня 2014 року банківську картку позичальника було викрадено та знято з неї грошові кошти у сумі 9 679 грн. 
 
Разом з тим позичальником було погашено кредитну заборгованість, яка станом на 21 травня 2014 року становила 3 486, 73 грн, та була погашена шляхом зарахування грошових коштів на картковий рахунок: 26 травня                   2014 року у розмірі 2 000 грн, 14 липня 2014 року у розмірі 600 грн та 28 липня 2014 року у розмірі 1 000 грн, що підтверджується, зокрема, наданим банком  розрахунком заборгованості по кредитному договору та не заперечувалось позивачем.
 
Таким чином, позичальником погашено кредитну заборгованість, яка виникла до викрадення картки.
 
За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
 
Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.
 
Згідно з пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.
 
Аналогічні норми містило Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затверджене постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, яке було чинним на час викрадення банківської картки 22 травня         2014 року. 
 
Відповідно до пунктів 6.3.- 6.8. Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.
 
Користувач зобов`язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором.
 
Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний ідентифікувати держателя і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
 
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього спеціального платіжного засобу.
 
Порядок подання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу та внесення спеціального платіжного засобу до стоп-списку і його вилучення з нього визначаються у внутрішньобанківських правилах банку, розроблених з урахуванням вимог цього Положення, правил платіжної системи, та обумовлюються в договорі.
 
Емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
 
Таким чином, за змістом наведених норм тягар доказування зазначених обставин несе ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
 
Вказана правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 04 червня 2014 року зверталась з письмовою заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо викрадення картки та отримала письмову відповідь від 06 серпня 2014 року, відповідно до якої банк рекомендував позичальнику звернутися до правоохоронних органів.
 
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року, який набрав законної сили, було встановлено вину ОСОБА_2 щодо викрадення 22 травня 2014 року кредитної картки, належної відповідачу ОСОБА_1 , та зняття з неї готівки в сумі 9 679 грн.
 
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, правильно виходили із того, що наявність вироку, яким встановлені обставини щодо зняття коштів іншою особою, свідчить про вчинення злочину стосовно ОСОБА_1 , що є підставою для звільнення її від обов`язку виконання зобов`язання за кредитним договором. Ураховуючи те, що грошові кошти у сумі 9 679 грн, зняті з її банківської картки 22 травня 2014 року, відповідач не отримувала та не мала можливості ними користуватися, наявну на час викрадення банківської картки заборгованість за кредитним договором погасила у повному обсязі, отже вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту та відсотками за його користування, яка виникла після викрадення картки позичальника 22 травня 2014 року.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог                     статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 травня                       2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 25 вересня                    2019 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
                                                                                                            
                                                                                                    Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович