24.12.20
22-ц/812/1887/20
Провадження № 22-ц/812/1887/20         Доповідач апеляційної інстанції - Тищук Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року                                                     м. Миколаїв
                                                                                  справа № 485/640/20-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Тищук Н.О.,
       суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В., 
       із секретарем Богуславською О.М.,
розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 28 вересня 2020 року суддею Квєткою І.А. в приміщенні цього ж суду зі складанням повного тексту цього ж дня, у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання таким, 
що втратив право користування жилим приміщенням
В С Т А Н О В И В:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Позивачка зазначала, що відповідач є її сином, який 18 лютого 2020 року , діючи через сестру – ОСОБА_3 , продав їй будинок АДРЕСА_1 . Разом з нею у будинку зареєстровані син (попередній власник), онука – ОСОБА_4 , 1992 року народження та правнуки – ОСОБА_5 , 2010 року народження та ОСОБА_6 2014 року народження. Відповідач більше трьох років у будинку не проживає, його речі в будинку відсутні, місце його знаходження їй не відоме. Будь-яких конфліктів між ними не виникало, перешкод у користування будинком вона йому не чинила. 
Посилаючись на те, що реєстрація відповідача в будинку позбавляє її можливості отримувати державну житлову субсидію, що порушує її права власника майна, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком з подальшим зняттям з реєстрації.
Відповідач участі у судових засіданнях не приймав, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.
Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити позов, посилаючись на ті ж обставини, якими обґрунтовувала позов, на доведеність факту не проживання відповідача у будинку з квітня 2018 року, та на помилкове застосування судом до спірних правовідносин правил статті 405 ЦК України.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право власності є непорушним.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з частиною 1 та 6 статті 319 ЦК України власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
За приписами статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї.
Відповідно до статті 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. 
З матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу від 18 лютого 2020 року ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Семиженко О.В. 14 березня 2011 року за реєстровим № 124, продала позивачці ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1 (а.с. 68-69).
За правилами ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 7 квітня 2011року, члени сім`ї – це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, в тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
Згідно свідоцтва про народження відповідача (а.с. 8-9), він є сином позивача.
Отже, відповідач є членом сім`ї позивача, а тому згідно ч. 3 ст. 405 ЦК України, може втратити право на користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад рік.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач був зареєстрованим у спірному будинку під час набуття права власності на нього позивачкою, не знятий з реєстрації на час вирішення спору, до кримінальної відповідальності не притягувався, даних про його смерть органи РАЦС не мають. 
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, з часу продажу будинку 18 лютого 2020 року відповідач не втратив статус члена сім`ї позивачки, визначений статтею 405 ЦК України і термін його відсутності у вказаному житлі, як члена сім`ї позивачки, не сплинув.
Крім того, колегія суддів критично ставиться до заяви, надісланої на адресу суду від імені відповідача ОСОБА_2 про визнання позову та розгляд справи у його відсутності, оскільки при прийнятті заяви про визнання позову у відповідності до ст. 206 ЦПК України, суд повинен роз`яснити сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. Оскільки вказана заява належним чином не завірена, це унеможливлює ідентифікацію особи, яка її направила.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши усі наявні у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
Керуючись статями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд,- 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук
Судді:                                                Т.Б.Кушнірова
       І.В.Лівінський
                                                       
---------------------------------
Повну постанову складено 24 грудня 2020 року