Дата документу 09.12.2020 Справа № 313/1805/18

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 313/1805/18	Головуючий у 1-й інстанції Кравцов С.О.	
Пр. № 22-ц/807/2784/20	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2020 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
за участі секретаря                                Путій Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 10 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-4), в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 12.11.2015 у розмірі 15000 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 17.12.2018 – складає суму в розмірі 417450,00 грн.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 12.11.2015 між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачу була надана та нею отримана грошова сума в розмірі 15000 доларів США, з терміном повернення коштів - до 25.12.2015 року. Факт укладення договору позики підтверджується власноручно написаною розпискою. Станом на дату звернення з даним позовом відповідач в зазначений строк борг не повернула та свої зобов`язання за укладеним договором не виконала.
Згідно із інформації розміщеною на офіційній веб-сторінці Національного Банку України https://bank.gov.ua/control/uk/index, станом на 17.12.2018 року офіційний курс гривні до долара США складає 27,83 гривень за один долар. Позивач визначив, що ціна позову на день розгляду справи складає 417450,00 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Кравцова С.О. (а.с. 9).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 10) відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 10 липня 2020 року (а.с. 83-86) позов ОСОБА_3 у цій справі задоволено у повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу за договором позики від 12.11.2015 року в розмірі 15000 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 17.12.2018 року, - складає суму в розмірі 417450,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 4174,50 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у своїй апеляційній скарзі (а.с. 98-100) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача залишити без задоволення.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 109).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 28 вересня 2020 року (а.с. 124), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.125).
Позивач ОСОБА_3 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 30 вересня 2020 року, не відбувся та був відкладений в порядку задоволення клопотання позивача ОСОБА_3 про його відкладення (а.с. 126-127), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).
У судове засідання 09 грудня 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 137-138, 144-, 148) всі учасники цієї справи не з`явились.
Всі учасники цієї справи про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали, окрім представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Кравець О.О.
Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Кравець О.О. подав апеляційному суду клопотання (а.с. 153), в якому просив відкласти розгляд цієї справи апеляційним судом через його зайнятість в іншому суді в іншій справі в інтересах іншої особи, при цьому, доказів останнього до свого клопотання взагалі апеляційному суду не надав.
Однак, зайнятість представника ОСОБА_1 – адвоката Кравець О.О. в іншому суді в іншій справі в інтересах іншої особи, з яким апеляційний суд погоджував раніше завчасно дату даного судового засідання 09.12.2020 року у судовому засіданні 30.09.2020 року (а.с. 134-135), не може вважатись поважною причиною неявки останнього у дане судове засідання та підставою для відкладення розгляду цієї справи апеляційним судом.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи і на підставі ст. ст. 371- 372 ЦПК України ухвалив: у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду цієї справи відмовити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.
В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2020 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Кравець О.О. про зупинення провадження у цій справі (а.с. 153-158) відмовлено.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі задоволенню не підлягає з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 7,12,15, 209,229,258,263 ЦПК України, ст. ст. 15, 16. 525,526, 530, 610, 631, 1046 - 1049 ЦК України та виходив із обґрунтованості та доведеності останнього.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Судом першої інстанції з дослідженого оригіналу розписки (а.с.81) було правильно встановлено, що 12.11.2015 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачу була надана та, нею, отримана грошова сума в розмірі 15000 доларів США, з терміном повернення коштів - до 25.12.2015 року. Факт укладення договору позики підтверджується власноручно написаною розпискою. Станом на дату звернення з даним позовом відповідач в зазначений строк борг не повернула та свої зобов`язання за укладеним договором не виконала. Відповідач не заперечувала написання нею вказаної розписки, але вважала, що вона отримала 15000,00 грн., а не 15000,00 доларів США.
Згідно із інформацією, розміщеною на офіційній веб-сторінці Національного Банку України https://bank.gov.ua/control/uk/index, станом на день подачі позову - 17.12.2018 року офіційний курс гривні до долара США складає 27,83 грн. за один долар. Позивач визначив, що ціна позову на день розгляду справи складає 417450,00 грн., про що підтвердив в судовому засіданні.
Відповідачем не було надано суду першої інстанції жодного належного та допустимого доказу, який б спростував обставини, викладені у позовній заяві, зокрема, покази свідків, письмові розписки про повернення боргу повністю або частково, листування з даного питання, з яких би вбачалося, що відповідач визнає факт передачі в борг коштів в сумі 15000,00 грн., а не доларів США, тощо.
Тому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини позики з усіма наслідками відповідно до цивільного законодавства. Відповідач у своєму відзиві підтвердила факт складання нею письмової розписки від 12.11.2015 року. Жодних належних та допустимих доказів про належне та своєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання переді позивачем матеріали даної справи не містять.
Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.81 ЦПК України).
У відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.
Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно із ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Як передбачено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18 (ЄДРСРУ № 75296546) погодилась з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17.
В контексті вище зазначеного рішення Велика Палата Верховного Суду зазначає що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у грн.
Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.
Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_3 у цій справі.
Доводи апеляційної скарги відповідача  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку вона та їх представник вважають єдино вірною та правильною.
Суд першої інстанції правильно у цій справі виходив із презумпції правомірності вищезазначеного правочину сторін – позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 – договору позики саме від 12.11.2015 року та саме на суму 15000,00 доларів США. 
Оскільки, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник зустрічного позову про визнання недійсним вищезазначеного договору позики сторін у цій справі не заявили.
Також, відповідач ОСОБА_1 та її представник не надали суду у матеріали цієї справи будь-яке рішення будь-якого іншого суду про визнання недійсним вищезазначеного договору позики сторін.
Подача ОСОБА_1 до Веселівського районного суду Запорізької області позову до ОСОБА_4 про визнання недійсним вищезазначеного договору позики лише 02.11.2020 року (а.с. 154-158), тобто вже після ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі ще 10 липня 2020 року (а.с. 83), апеляційний суд розцінює лише як зловживання процесуальними правами з боку відповідача та спосіб затягнути виконання останнього.
В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦПК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Позивач ОСОБА_3 у цій справі просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму боргу за договором не виключно у доларах США, хоча мав на це право, а у доларах США із зазначенням також додатково гривневого еквівалента суми боргу станом на день подачі позову – 17.12.2018 року за курсом НБУ - 27,83 (а.с.159).
За змістом ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог… 
Суд першої інстанції правильно розглянув дану справу в межах заявлених позовних вимог позивача та стягнув з відповідача борг за договором позики у доларах США із зазначенням також гривневого еквівалента на день подачі позову -17.12.2018 року, як просив позивач у цій справі.
Позивач ОСОБА_3 із вказаним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку у цій справі не оскаржував.
Відповідач ОСОБА_1 через свого представника у своїй апеляційній скарзі у тому числі зазначала, що суд першої інстанції мав стягнути гроші у гривневому еквіваленті у цій справі не станом на день подачі позову позивачем (17.12.2018 року), а за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у цій справі (10.07.2020 року), який був трохи меншим 26,93 (а.с. 149), та, відповідно, сума стягнутого боргу у гривнях була б теж трохи менше 404002,50 грн. замість 417450,00 грн. (а.с.100).
Проте, якщо виходити із такої позиції відповідача, то датою ухвалення рішення судом у цій справі слід рахувати дату перегляду рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційним судом – 09.12.2020 року і станом на цю дату курс НБУ становить ще більше -28,08 (а.с.150).
Проте, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не переглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Тому, у даному випадку ефективним способом захисту прав позивача у цій справі в силу вимог ст. 5 ч. 2 ЦПК України є саме такий спосіб, як стягнення боргу у доларах США із зазначенням гривневого еквіваленту станом на день подачі позову позивачем у цій справі - 17.12.2018 року, який застосував суд першої інстанції у цій справі та який не порушує прав відповідача.
Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи. 
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та у спростування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, встановлено, що суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції, у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Тому, в порядку ст. 141 ч. 1 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь держави слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги 6261,75 грн. (150% від судового збору у суді першої інстанції 4174,50 грн.), сплата якого відповідачу була відстрочена ухвалою апеляційного суду від 28.09.2020 року (а.с. 124) до ухвалення судового рішення апеляційним судом за результатами розгляду вказаної апеляційної скарги відповідача у цій справі.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 10 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги 6261,75 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 14.12.2020 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.