ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11705/20                                                           Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2020 року                                                                          м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді            Ключковича В.Ю.,
суддів          Парінова А.Б.,                 
                                                                                                            Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджи Стар" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року (прийняте за наслідком розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження, суддя Аверкова В.В.) у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджи Стар" до Головного управління Державної податкової служби в місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

                                                 В С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерджи Стар" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби в місті Києві, в якій просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 21 лютого 2020 року №0005490504.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Енерджи Стар" подало апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що податковий орган як на єдину підставу для невизнання первинних документів посилається на інформацію щодо допиту свідка ОСОБА_1 1985 р.н. працівника Чорноморського біосферного заповідника НАН України, який надав пояснення, при цьому податковий орган в своєму акті не зазначає ні номеру кримінального провадження, ні органу досудового слідства тощо. Пояснення/допит не можуть слугувати доказами, на яких можуть ґрунтуватися обставини нібито несплати податків позивачем.
26.11.2020 до суду апеляційної інстанції від Головного управління Державної податкової служби в місті Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду від 22.10.2019 - без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що оскільки: факт укладення договору не є доказом реальності здійснення господарської операції; у відповіді на відзив від 05 серпня 2020 року зазначено, що згадати яким чином було доставлено товар неможливо; будь-які пояснення або докази щодо подальшої реалізації товару також відсутні в матеріалах справи; позивачем не доведено реальність господарських операцій по відносинам із ПП «Люкс Строймонтаж» та пов`язаність придбаних товарів із господарською діяльністю підприємства, шо виключає правомірність формування витрат у межах спірних правовідносин; позивач не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували реальність (товарність) господарських операцій із ПП «Люкс Строймонтаж» та зазначивши мету придбання товарів та послуг, не надав доказів на підтвердження використання саме придбаного у зазначених контрагентів товарів та послуг, подальшого використання у власній господарській діяльності, зокрема щодо продажу третім особам або використання, то, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є законним та обгрунтованим. 
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу від 17 січня 2020 року № 518, відповідно до підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України проведена документальна позапланова невиїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Енереджи Стар» при визначенні по взаємовідносинах із ПП «Люкс Строймонтаж» за липень 2017 року, показників декларації з податку на додану вартість, за результатом якої складено Акт перевірки від 31 січня 2020 року № 121/26-15-05-04-04/37687575.
Контролюючим органом під час проведеної перевірки встановлено порушення позивачем пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від`ємне значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту за липень 2017 року на загальну суму 29722 грн.             
Податковим повідомленням - рішенням від 21 лютого 2020 року № 0005490504 зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 29   722 грн.
За результатом адміністративного оскарження, рішенням ДПС України від 12 травня 2020 року № 15783/6/97-00-08-05-01-06 податкове повідомлення - рішення від 21 лютого 2020 року № 0005490504 залишено без змін, скарга позивача від 13 березня 2020 року №10954/6 - без задоволення.
Вважаючи податкове повідомлення - рішення від 21 лютого 2020 року №0005490504 протиправним, товариство з обмеженою відповідальністю "Енерджи Стар" звернулося з даним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено реальність господарських операцій по відносинам із поставки товарів та послуг від «Люкс Строймонтаж» та пов`язаність придбаних товарів із господарською діяльністю підприємства, тому правомірність формування податкового кредиту у межах спірних правовідносин виключена.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що між позивачем та ПП «Люкс Строймонтаж» укладено Договір поставки від 15 липня 2017 року № 15/07, за умовами якого Постачальник (ПП «Люкс Строймонтаж») зобов`язується передати у власність Покупцеві (ТОВ «Енерджи Стар») товар, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар.
На виконання умов Договору, ПП «Люкс Строймонтаж» оформлено видаткову накладну, підписану сторонами, директором Постачальника ОСОБА_1 та директором ТОВ «Енерджи Стар» ОСОБА_2 . Згідно вказаної накладної, позивачем придбано автоматичні вимикачі, трансформатори, кабель-провід, тощо (всього, 51 позиція товару).
Аналогічний перелік товару зазначений у специфікації № 1 від 15 липня 2017 року.
Відповідно, ПП «Люкс Строймонтаж» виписано та зареєстровано відповідну податкову накладну від № 28 від 15 липня 2017 року на загальну суму 178330 грн.
Оплата за придбаний товар здійснена у безготівковій формі, на підтвердження надано копію платіжного доручення від 26 липня 2017 року № 405.
Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст.198 ПК України).
Згідно з п. 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
Відповідно до п.201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках порядковий номер податкової накладної; дата виписування податкової накладної; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціна постачання без урахування податку; ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; вид цивільно-правового договору.
Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.
За змістом наведених норм, право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (робіт, послуг), основних фондів (необоротних активів) (щодо останніх, крім того, будівництво, спорудження, створення), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема щодо податкового кредиту - податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений п. 201.11 ст. 201 Податкового кодексу України) сум витрат на придбання товару (робіт, послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (робіт, послуг).
Статтею 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999    № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.
Виходячи з вимог п. 2, ст. 3 цього ж Закону України, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за № 168/704, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями).
Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п.138.2. ст.138 Податкового кодексу).
Для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість сплачених позивачем у складі ціни за придбану продукцію та виконані роботи, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні".
Зі змісту Акту перевірки від 31 січня 2020 року № 121/26-15-05-04-04/37687575 слідує, що контролюючим органом поставлено під сумнів реальність господарських відносин ТОВ «Енереджи Стар» із контрагентом ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ», оскільки:
- за результатами аналізу Єдиного реєстру податкових накладних не встановлено залучення основних засобів, зокрема, транспорту чи послуг транспортування товарів;
- у ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» протягом періоду діяльності відсутня витратна частина на оренду офісних та складських приміщень, оплату комунальних послуг, послуг телефонного зв`язку, логістичних послуг, прибирання та інших витрат, необхідних для ведення фінансово-господарської діяльності підприємства, характерні для реального сектору економіки;
- за результатами аналізу ЄРПН встановлено придбання ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» протягом періоду діяльності: води мінеральної, молочних продуктів, мяса, свиней на відгодівлі, будівельних матеріалів. Придбання товарів, в подальшому реалізованих в адресу ТОВ «ЕНЕРДЖИ СТАР» не встановлено;
- в Головному управлінні ДПС у м. Києві наявна інформація щодо допиту свідка ОСОБА_1 1985 р.н. працівника Чорноморського біосферного заповідника НАН України, який надав пояснення, що зареєстрував ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» за грошову винагороду, бухгалтерську та фінансову діяльність як директор ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» не вів. 
Суд апеляційної інстанції в даному випадку зазначає, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентами на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування витрат та податкового кредиту.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, підприємство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі №813/6835/14.
Однак, на підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» до матеріалів справи позивачем не додано жодних належних доказів, окрім копії договору поставки №15/07 від 15.07.2017, специфікації №1 від 15.07.2017, видаткової накладної №112 від 15.07.2017, банківської вииски за період з 08.08.2017 по 16.08.2017, платіжного доручення №405 від 26.07.2017, заключної виписки за період з 26.07.2017 по 26.07.2017.
Однак, відповідно до зазначених документів позивачем придбано у ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» перелік товарів з 51 позиції, які, як стверджує відповідач, не придбавалися у попередніх періодах ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ», і таке не є їх виробником. 
Таки чином, не можливо встановити реальне джерело походження (введення в обіг при первинному продажі) від контрагентів ідентифікованого товару на які позивачем від контрагента ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» задекларовано податковий кредит.
Крім того, як вбчається з матеріалів справи договорів поставки №15/07 від 15.07.2017 від імені ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» підписано директором ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції зазначає, що на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, підприємство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі №813/6835/14.
В матеріалах справи міститься копія протоколу допиту свідка (досудове розслідування №42017230000000337 від 10.11.2017) громадянина ОСОБА_1 , що являвся директором ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» у період взаємовідносин із позивачем.
Відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_1 , у травні 2017 року ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» він зареєстрував на своє ім`я за грошову винагороду, фактично до фінансової, господарської діяльністі цього підприємства відношення не має (а.с.56-60, т.1).
Вищенаведені пояснення підтверджують те, що дії позивача не були спрямовані на реальне настання наслідків, а лише на формування первинних документів за наслідками неіснуючих операцій. 
Господарські операції з ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ», за наслідками яких позивачем сформовано податковий кредит, відбулися на підставі первинних документів, що виписані та підписані саме директором - ОСОБА_1 , тобто особою яка заперечує здійснення фінансово-господарської діяльності вказаного підприємства, а, отже, такі документи не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважною особою, та як наслідок не можуть визнаються такими, що посвідчують факт придбання товарів.
Отже, є безпідставним формування даних податкового обліку на підставі таких первинних документів.
У контексті вищезазначених обставин суд апеляційної інстанції виходить із того, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 2а-1670/5096/12 (К/9901/12890/18), від 30.01.2018 у справі № 2а-0870/6083/11 (К/9901/541/18).
Разом з цим, та обставина, що контрагент позивача на момент здійснення спірних господарських операцій був зареєстрований як юридична особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, не дає підстав вважати, що він мав на меті настання реальних правових наслідків.
Крім того, додатково колегія суддів враховує, що за результатами аналізу Єдиного реєстру податкових накладних відповідачем не встановлено залучення основних засобів, зокрема, транспорту чи послуг транспортування товарів, у ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» протягом періоду діяльності відсутня витратна частина на оренду офісних та складських приміщень, оплату комунальних послуг, послуг телефонного зв`язку, логістичних послуг, прибирання та інших витрат, необхідних для ведення фінансово-господарської діяльності підприємства, характерні для реального сектору економіки.
Також, матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження того, що саме товарно-матеріальні цінності, в їх найменуванні та кількості, які були придбані позивачем у контрагента-постачальника ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ» були використані у господарській діяльності позивача.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Разом з тим, позивач не надав будь-яких доказів, які б підтверджували реальність (товарність) здійснення господарських операцій із ПП «Люкс Строймонтаж». 
Зокрема, у справі відсутні докази на підтвердження факту придбання зазначеного товару у ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ», перевезення, оприбуткування, зберігання та подальшого використання у власній господарській діяльності.
Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності з урахуванням доводів наведених як підприємством так і контролюючим органом, колегія суддів приходить до висновку, що за конкретно встановлених обставин у справі на підставі оцінених доказів, враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, податковий орган довів факт необґрунтованості отриманої платником податку податкової вигоди, оскільки за спірними операціями оформлювалися лише окремі первинні документи та податкова накладна без фактичного виконання контрагентом обумовлених операцій, чим створювалась видимість реального здійснення господарських операцій та правомірність формування сум податкових вигод, наслідком чого є отримання позивачем необґрунтованої податкової вигоди.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами реальність господарських взаємовідносин із ПП «ЛЮКС СТРОЙМОНТАЖ», а висновки контролюючого органу про те, що такі взаємовідносини не мали реального характеру є обґрунтованими.
Наведена правова позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17.04.2018 у справі №826/1374/16, від 28.02.2019 у справі №826/10838/15, від 11.09.2018 у справі №806/1454/15.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про    відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджи Стар" залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                              В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                         О.О. Беспалов 

                                                                                                     А.Б. Парінов