ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/102/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка, 29)

Секретар судового засідання: Соловйова Д.В.
Представники сторін в судове засідання не з`явились.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" 
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2020
у справі №916/102/20
за позовом Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство"
до PLLC "VO-PARTNER"
про визнання недійсним договору від 28.05.2019 №344 АТРР,
(суддя першої інстанції: Шаратов Ю.А., дата та місце прийняття ухвали: 24.06.2020, Господарський суд Одеської області, м.Одеса, просп.Шевченка, 29)
                                                            
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.06.2020 у справі №916/102/20 за позовом Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" (далі - ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» до PLLC "VO-PARTNER" s.r.o. про визнання недійсним з моменту укладання Договору від 28.05.2019 № 344 АТРР - провадження закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області про закриття провадження у справі скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" вважає, що даний спір підлягає вирішенню саме у порядку господарського судочинства.
Апелянт зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що сторонами у даному спорі є юридичні особи - суб`єкти господарювання, а предметом спору між сторонами - є спір щодо господарського договору, укладеного між позивачем та відповідачем. Заявник апеляційної скарги вважає, що на підставі ч.2 ст.4, п.1 ч.1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України даний спір підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства, а судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до незаконного закриття провадження у справі.
Крім того, апелянт зазначає, що як вбачається з Параграфу 20 Договору сторони повинні вирішувати всі спірні питання, що виникають за цим Договором, шляхом переговорів. Якщо такі суперечки не можуть бути вирішені мирним шляхом, вони вирішуються через Окружний суд Братислави (Saratovska, 1/A, 844 54, Dubravka)  відповідно до процедури регламенту суду. Проте, суд, зазначений в Договорі - фактично не існує, у зв`язку з чим можна вважати, що сторони в Договорі не визначили порядок та підсудність вирішення спорів за даним Договором.
За таких обставин ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» вважає, що оскільки сторони оскаржуваного договору не визначили підсудність справ щодо укладення, виконання, тощо договору №344 АТРР від 28.05.2019, то при вирішенні питання щодо підсудності вказаної справи необхідно виходити з вимог чинного законодавства.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2020 по справі №916/102/20, призначено розгляд справи №916/102/20 на 05.10.2020  року о 14-30 год.
В судове засідання представники сторін не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Представник позивача надав до суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи, у якому зазначає, що представники Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство", які можуть прийняти участь у розгляді справи №916/102/20, не мають можливості з`явитись у судове засідання 05.10.2020 року о 14-30 год. у зв`язку з наступним: звільненням ОСОБА_1 17.08.2020, згідно Наказу №129 від 13.08.2020; щорічною відпусткою ОСОБА_2 з 03.10.2020 по 17.10.2020 згідно витягу з наказу №154 від 18.09.2020; відпусткою з догляду за дитиною ОСОБА_3 з 01.10.2020 по ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно витягу з наказу №162 від 30.09.2020. 
Судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, зазначає наступне.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Також судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що апелянт не позбавлений права надавати повноваження на представництво своїх інтересів будь-якій кількості осіб та будь-якому іншому представникові. Крім того, відповідно до вимог діючого процесуального законодавства, керівник підприємства не позбавлений можливості приймати участь у судовому розгляді справи особисто та надавати пояснення. Відтак, нез`явлення в судове засіданні представників учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.
Крім того позивач чи будь-який інший його представник мали можливість взяти участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відповідно до ст. 197 Господарського процесуального кодексу України, проте не скористалися цим правом.
Враховуючи викладене, а також зважаючи на обмеженість строку розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, а також те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе відмовити в задоволенні клопотання апелянта про відкладення розгляду справи та розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін, за наявними в ній матеріалами.
За нормами ч.1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.  
Відповідно до вимог ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, встановила наступне.
Як вбчається з матеріалів справи, ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" звернулось  до Господарського суду Одеської області із позовом до PLLC "VO-PARTNER" s.r.o. про визнання недійсним з моменту укладання Договору від 28.05.2019 № 344 АТРР.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на час підписання договору у заступника голови Правління ПрАТ " Українське Дунайське пароплавство" з зовнішньоекономічної діяльності та розвитку Тарасенко Олексія фактично не було на це повноважень.
Таким чином, предметом спору у даній справі є вимога про визнання Договору від 28.05.2019 №344 АТРР, укладеного між ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" (Судновласник) та компанією PLLC "VO-PARTNER" s.r.o. (Фрахтувальник), недійсним з моменту його укладання.
Як зазначалося раніше, ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.06.2020 закрито провадження у справі № 916/102/20 за позовом ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" до PLLC "VO-PARTNER" s.r.o. про визнання недійсним з моменту укладання Договору від 28.05.2019 № 344 АТРР.
В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції зазначив, що параграфом 20 Договору від 28.05.2019 №344 АТРР, сторони домовились щодо підсудності та регламенту, за яким має вирішуватися всі спірні питання, що виникають за цим Договором - Окружний (районний) суд Братислави (Saratovska 1/A, 844 54 Dubravka), а незначні помилки сторін у назві судової установи, не є підставою для твердження про відсутності суду, який визначений параграфом 20 Договору.
Місцевий господарський суд зазначив, що позивачем не наведено випадків, визначених у ст. 76, 77 Закону України "Про міжнародне приватне право", які свідчили б про підсудність заявленого ним позову судам України, у зв`язку з чим спір про визнання недійсним договору не підлягає розгляду господарськими судами та має розглядатися Okresnэ sъd Bratislava IV (Saratovska 1/A, 844 54 Dubravka) відповідно до процедури та регламенту суду.
Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що "право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддано обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за судом.
Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 Господарського кодексу України).
Відповідно до ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Юридично обґрунтоване розмежування повноважень кожної ланки судової системи, а також однойменних судів однієї ланки щодо розгляду і вирішення господарських справ гарантує безпомилковість діяльності всієї судової системи, здійснення покладених на неї завдань та є однією з юридичних гарантій належного та справедливого здійснення судочинства.
Під територіальною підсудністю розуміється властивість певної справи належати до відання одного з однорідних судів в залежності від просторових меж його юрисдикції, або, простіше, - просторова компетенція однорідних судів.
Отже, територіальна підсудність господарських справ фактично зумовлює відмежування компетенції із розгляду цих справ однорідними судами за просторовою характеристикою, тобто залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.
Параграфом 3 глави 2 Господарського процесуального кодексу України урегульовано територіальну юрисдикцію (підсудність).
Зі змісту ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у справі є Private limited liability company «VO-PARTNER» s.r.o., місцезнаходженням якої є Олд Грунті, 9-Б, Братислава, Словацька Республіка, відтак суд апеляційної інстанції враховує, що даний позов Приватного акціонерного товариства     «Українське Дунайське пароплавство»     повинен бути     поданий останнім за місцем реєстрації відповідача.
Водночас за умовами ч. 1 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
Згідно з ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
Тобто нормами процесуального права позивачу надано право за певних умов вибирати між господарськими судам, яким підсудна справа.
Аналіз зазначеного положення процесуального закону свідчить про те, що останнім передбачено дві окремі підстави для застосування правил альтернативної територіальної підсудності, а саме: якщо спір виник з договору, в якому визначено місце виконання, або якщо спір виник з договору, в якому не визначено місце його виконання, проте, з огляду на специфіку регламентованих ним договірних правовідносин, виконувати такий договір можливо лише в певному місці.
Водночас відповідно до ч. 1 ст. 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.
Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться:
1) за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна;
2) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові;
3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання;
4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання;
5) за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника.
Правила ст. 532 Цивільного кодексу України застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.
Так, згідно Додатку №1 до Договору від 28.05.2019 № 344 АТРР місцем виконання договору є Passau, Vienna Nus., Budapest, Bratislava, Passau, що унеможливлює застосування положень ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
Крім того, відповідно до параграфу 20 Договору від 28.05.2019 № 344 АТРР, сторони повинні вирішувати всі спірні питання, що виникають за цим Договором, шляхом переговорів. Якщо такі суперечки не можуть бути вирішені мирним шляхом, вони вирішуються через Окружний суд Братислави (Saratovska 1/A, 844 54 Dubravka) відповідно до процедури та регламенту суду.
Отже, сторони дійшли згоди щодо місця вирішення спорів за Договором  від 28.05.2019 №344 АТРР.
Судовою колегією Південно-західного апеляційного господарського суду не приймаються до уваги доводи апелянта стосовно того, що вказаного суду взагалі не існує, з огляду на наступне. 
Частина 1 статті 6 Цивільного кодексу України передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як вбачається загальнодоступної інформації, що міститься на сайті https://otvorenesudy.sk/courts/16?l=sk#contact, останньою підтверджено існування Окружного (районного) суду Братислава IV (Okresnэ sъd Bratislava IV), який знаходиться за адресою - Saratovska 1/A, 844 54 BRATISLAVA IV.
Судова колегія зазначає, що, назва даного суду дещо відрізняється від назви суду, яка зазначена у Договорі, - District court of Bratislava (SARATOVSKБ 1/A, 844 54 Dubravka), проте в Договорі є вказівка на місце проведення розгляду справи - SARATOVSKБ 1/A, 844 54 (Dubravka - це район Братислави, розташований на північному заході міста), яке збігається з адресою суду, зазначеною на вказаному сайті, до якого слід було звертатись сторонам для розгляду справи.
Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість виконання зазначеного в Договорі параграфу №20, оскільки у даному випадку можливо ідентифікувати суд, який існує за вказаною адресою і визначений сторонами у вищезгаданому договору.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові      від 03.09.2019 у справі №904/927/18.
Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на ст.ст. 38, 39 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», якою встановлено, що спори які виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судам України, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 45 Господарського процесуального кодексу України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.
Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 365 ГПК України).
Частиною 1 ст. 366 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Так, питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право».
Разом з тим, у розгляді справ у спорах за участю іноземних підприємств і організацій господарським судам України слід виходити із встановленої ст. 11 Господарського процесуального кодексу України пріоритетності застосування правил міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо правил, передбачених законодавством України.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
Так, згідно зі ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.
При цьому, ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом: 1) якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів у рамках державно-приватного партнерства, укладених Кабінетом Міністрів України, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт; 2) якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні; 3) якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання;
4) якщо спір пов`язаний з оформленням права інтелектуальної власності, яке потребує реєстрації чи видачі свідоцтва (патенту) в Україні; 5) якщо спір пов`язаний з реєстрацією або ліквідацією на території України іноземних юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців; 6) якщо спір стосується дійсності записів у державному реєстрі, кадастрі України; 7) якщо у справах про банкрутство боржник був створений відповідно до законодавства України; 8) якщо справа стосується випуску або знищення цінних паперів, оформлених в Україні; 9) справи, що стосуються усиновлення, яке було здійснено або здійснюється на території України; 10) в інших випадках, визначених законами України.
Колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що на території України знаходяться філії або представництва іноземної юридичної особи - Private limited liability company «VO- PARTNER» s.r.o.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем у позовній заяві не наведено випадків, визначених у ст. ст. 76, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», які свідчили б про підсудність заявленого ним позову судам України.
Таким чином, доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи, а прийняту у справі ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2020 у справі №916/102/20 про закриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України слід вважати такою, що відповідає нормам процесуального права, у зв`язку з чим підстав для її зміни чи скасування, не вбачається.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2020 у справі №916/102/20 слід залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2020 у справі №916/102/20 - без змін.
Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.     129,     255,     269,     270,     275,     276,     281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2020 у справі №916/102/20 залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2020 у справі №916/102/20 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбаченими ст.ст.      288,     289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя:                                                               Н.М. Принцевська                 

Судді:                                                                                   Г.І. Діброва
                                                                                                       
                                                                                                             А.І.Ярош