Справа № 344/3865/20 
Провадження № 22-ц/4808/1360/20 
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
       судді-доповідача                Девляшевського В.А., 
                       суддів:                Бойчука І.В.., Фединяка В.Д.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про припинення права на утримання одного з подружжя, за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1  на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Татаріновою О.А. 29 вересня 2020 року, повний текст якого складено 01 жовтня 2020 року,
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на утримання одного з подружжя. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27.10.2012 між сторонами було зареєстровано шлюб. У шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.01.2017 шлюб між сторонами розірвано, а малолітню доньку залишено проживати з матір`ю. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 березня 2017 року вирішено стягувати з ОСОБА_1 аліменти в користь ОСОБА_2 на її утримання в розмірі по 500 грн щомісячно з 26.01.2017 до 08.01.2019. Позивач вказав, що, відповідач 02.10.2017 вийшла з декретної відпустки та почала працювати на посаді інженера у ДП ВО «Карпати», де працює по сьогодні і отримує дохід достатній для її забезпечення і не потребує сторонньої матеріальної допомоги. Також ОСОБА_2 отримує від позивача аліменти на утримання дитини та живе зі своїми батьками, які також їй матеріально допомагають та доглядають за дитиною. Позивач зазначив, що 14.07.2017 його звільнено з місця роботи ПП «Явір 2005». В подальшому з 27.11.2017 по 15.12.2018 позивач надавав соціальні послуги  ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2  та отримував дохід у розмірі 174 грн щомісячно у вигляді компенсації за надання соціальних послуг громадянину похилого віку, інваліду 2 групи. Крім того,  ОСОБА_1  вказав, що він одружений. У зв`язку з довготривалим утриманням ОСОБА_4 , забезпеченням нової сім`ї, сплати аліментів відповідачу на утримання дитини, позивач зазнає значних фінансових витрат і неспроможний у подальшому утримувати колишню дружину, а оскільки відповідач отримує самостійний дохід з 02.10.2017, то вважає, що відсутня необхідність у сплаті відповідачу щомісячно 500 грн. Просив суд припинити право ОСОБА_2 на стягнення аліментів в її користь з позивача з моменту її офіційного працевлаштування.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на утримання одного з подружжя відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом неповно з`ясовано обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права. На думку апелянта, судом не враховано, що він перестав отримувати дохід 14.07.2017 у зв`язку зі звільненням та став неспроможний надавати матеріальну допомогу. Також відповідач несе інші витрати, оскільки сплачує аліменти на утримання дочки. Апелянт з посиланням на ч.1 ст. 82 СК України вказав, що позивач почала працювати з 02.10.2017 та перестала потребувати матеріальної допомоги. Також вважає, що право на утримання має лише непрацездатна особа та (або) особа, яка потребує матеріальної допомоги, тобто не забезпечена прожитковим мінімумом. ОСОБА_1 вказав, що за період з 01.01.2017 по 01.09.2017 позивач отримувала в середньому 1569,60 грн, що свідчить про забезпечення її прожитковим мінімумом. На думку позивача, судом не враховано, що він належно виконував рішення та сплачував кошти на утримання своєї колишньої дружини про що свідчать квитанції про сплату позивачу коштів на суму 5500 грн. Апелянт вважає цю суму достатньою та навіть більшою для її забезпечення в період з 26.01.2017 до 02.10.2017 (моменту працевлаштування позивача). Позивач зазначив, що підставою його звернення до суду стало подання ОСОБА_2 заяви про примусове стягнення з позивача 12000 грн. На думку апелянта, належним способом захисту його прав з метою уникнення безпідставного стягнення на користь ОСОБА_2 коштів є припинення права відповідача на утримання з моменту поновлення її працездатності.
Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла.
Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13.01.2016 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.01.2017 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, після розірвання шлюбу прізвище позивача « ОСОБА_6 » змінено на дошлюбне « ОСОБА_7 », малолітню дочку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з матір`ю (а.с. 8).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31.03.2017 з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно в розмірі по 750 грн на дитину до досягнення нею повноліття (а.с. 9-10).
Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 31.03.2017 з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання ОСОБА_2 в розмірі по 500 грн щомісячно до 07.01.2019. Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2017 року вищевказане рішення залишено без змін (а.с.11).
На виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 31.03.2017, справа №344/1142/2017, яке набрало законної сили 18.05.2017, видано виконавчий лист від 12.07.2017 року (а.с. 14-16).
В подальшому ОСОБА_2 звернулась до Івано-Франківського МВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області із заявою про прийняття до виконання вказаного виконавчого листа (а.с.54).
На підставі вказаної заяви державним виконавцем 22.08.2017 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання в розмірі по 500 грн щомісячно починаючи з 27.01.2017 до 08.01.2019 (а.с. 56).
Згідно виписки по банківському рахунку ОСОБА_2 за період 01.01.2017 року по 01.09.2017 року на рахунок/картку ОСОБА_2 були надходження грошових коштів в сумі 12 556,53 грн. (а.с. 60).
Судом також встановлено, що на даний час позивач одружений та має іншу сім`ю.
Із 14 липня 2017 року позивач звільнений з посади охоронника за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України згідно Витягу з наказу про звільнення ПП «ЯВІР-2005» від 11.07.2017 (а.с. 63).
Відповідач 02 жовтня 2017 року вийшла з декретної відпустки та працює на посаді інженера у ДП ВО «Карпати». 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції з врахуванням вимог ст. ст. 82, 84 та 85 СК України вважав, що наявність у відповідача ОСОБА_2 доходу не є підставою для припинення стягнення аліментів, оскільки право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює. При цьому судом враховано, що на час розгляду даної справи строк стягнення аліментів, визначений судом з 27.01.2017 до 08.01.2019, на утримання ОСОБА_2 сплинув. Крім того, позивач з часу настання обставин, зазначених в позовній заяві, не скористався своїм правом на звернення до суду з позовом про припинення права на утримання одного з подружжя, а продовжував виконувати рішення суду та сплачувати аліменти на утримання колишньої дружини. З цими висновками місцевого суду апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України.
Відповідно до частини першої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Згідно з частиною першою статті 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. 
Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (частина третя статті 80 СК України).
Відповідно до положень частин другої, четвертої, шостої статті 84 ЦПК України, на підставі яких було ухвалено рішення про стягнення аліментів, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Статтею 82 СК України, на яку посилався позивач, звертаючись до суду з позовом, передбачено загальні підстави для припинення права одного з подружжя на утримання.
Згідно з указаною нормою право одного з подружжя на утримання, а також право на утримання, яке особа має після розірвання шлюбу, припиняється у разі поновлення його працездатності, а також реєстрації з ним повторного шлюбу. Право на утримання припиняється від дня настання цих обставин. Право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги або що платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу.
Отже, наведені підстави для припинення права одного з подружжя на утримання можна поділити на дві групи: до першої належать підстави, за наявності яких право на утримання припиняється автоматично, до другої - підстави, за якими право на утримання припиняється лише за рішенням суду відповідно до встановлених судом обставин.
У відповідності до статті 85 СК України право дружини на утримання, передбачене статтею 84 цього Кодексу, припиняється в разі припинення вагітності, народження дитини мертвою або якщо дитина передана на виховання іншій особі, а також у разі смерті дитини. Право дружини на утримання припиняється, якщо за рішенням суду виключено відомості про чоловіка як батька з актового запису про народження дитини.
З наведеного вище слідує, що у частині третій статті 82 СК України передбачено загальні підстави припинення права одного з подружжя на утримання, а в окремих нормах СК України, зокрема статті 85, закріплені спеціальні підстави внаслідок яких право одного з подружжя на утримання припиняється.
Таким чином, з урахуванням положень статей 82, 85 СК України можна зробити висновок, що право дружини, у тому числі колишньої, на утримання, передбачене статтею 84 СК України, припиняється у разі: реєстрації нею повторного шлюбу; припинення можливості чоловіка (колишнього чоловіка) надавати матеріальну допомогу; смерті одного з подружжя (колишнього подружжя); припинення вагітності; народження дитини мертвою; передачі дитини на виховання іншій особі; досягнення, дитиною відповідного (трьохрічного або шестирічного) віку; виключення відомостей про чоловіка як батька з актового запису про народження дитини; смерті дитини. 
Разом з тим, апеляційний суд зауважує наступне.
Норми цивільного права поділяються на норми матеріального та норми процесуального права.
За загальним поняттям нормами матеріального права є правові норми, які визначають права та обов`язки учасників суспільних правовідносин, правила їх суспільної поведінки та санкції за порушення цих приписів, а нормами процесуального права є правила про порядок реалізації норм матеріального права та вирішення судової справи (порядок розгляду справи в суді, тощо).
Водночас норми матеріального права можуть міститься у законодавчому акті, який за загальним своїм змістом є процесуальним законом і навпаки, норми процесуального права можуть міститься у законодавчому акті, який за своєю суттю є матеріальним законодавчим актом.
Так, за правилами частини четвертої статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Отже, за змістом цієї норми права, особа, з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі, у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку може пред`явити новий позов, вимагаючи зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. При цьому зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів, зокрема й припинення права на особисте утримання.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами під час розгляду справи, відповідач з 02 жовтня 2017 року працює на посаді інженера у ДП ВО «Карпати», вказана обставина була відома позивачу, однак з позовом про припинення права на утримання ОСОБА_2 ОСОБА_1 не звертався. 
Доводи апелянта, що він несе витрати на сплату аліментів на утримання дочки апеляційний суд відхиляє, оскільки це його обов`язок як батька щодо належного забезпечення своєї дитини.
За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, в результаті чого ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.