ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року	Львів	Справа № 460/803/20 пров. № А/857/12020/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                      Святецького В.В., 
суддів                                                            Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,
          з участю секретаря судового засідання      Хітрень О.Ю.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року  у справі № 460/803/20 (головуючий суддя Щербаков В.В.,  час ухвалення 15:39 год., м. Рівне, повний текст складений 27 липня 2020 року)  за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Рівненській області  про  визнання протиправними та скасування постанови, припису,-     

В С Т А Н О В И В :

           12 лютого 2020 року фізична особа-підприємець (ФОП) ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №РВ1165/1356/000004/ТД-ФС від 30.01.2020 року Управління Держпраці у Рівненській області та припис про усунення порушень №РВ1165/1356/АВ/П від 10.12.2019, винесений інспектором праці Управління Держпраці у Рівненській області Кондрачук О.В..
Рішенням від 18 червня 2020 року  Рівненський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив повністю. 
Визнав протиправними та скасував припис Управління Держпраці у Рівненській області №РВ1165/1356/АВ/П від 10 грудня 2019 року та постанову Управління Держпраці у Рівненській області про накладення штрафу від №РВ1165/1356/000004/ТД-ФС від 30 січня 2020 року.
Також суд стягнув на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Рівненській області  судовий збір в розмірі 12117,20 грн..
          Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Управління Держпраці у Рівненській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.  При цьому суд не в повному в повному обсязі з`ясував всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи по суті заявлених позовних вимог,  не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду. 
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що укладення ФОП ОСОБА_1 цивільно-правових договорів з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 призвело до підміни трудових відносин, оскільки, зазначені особи виконують трудові функції, а не виконують роботи для досягнення матеріального результату. Також, цивільно - правові договори, які уклав ФОП ОСОБА_1 із вищезазначеними особами не містять конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що повинні бути відображені в акті їх приймання.
Таким чином, Управління Держпраці у Рівненській області в даних спірних правовідносинах діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
ФОП ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує   правомірність оскарженого позивачем  рішення суду першої інстанції та просить  залишити рішення без змін, а вимоги апеляційної скарги – відхилити. 
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, яке проводиться в режимі відеоконференції,  підтримав  вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі. 
Представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги та просить їх відхилити.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.  
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи,  що на підставі наказу №1646 від 02.12.2019 та направлення на здійснення інспекційного відвідування посадові особи Управління Держпраці у Рівненській області провели інспекційне відвідування додержання законодавства про працю та загальнообов`язкового соціального страхування у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за адресою здійснення підприємницької діяльності: АДРЕСА_1 , за результатами якого складений акт інспекційного відвідування за №РВ165/1356/АВ від 10.12.2019. 
В акті зафіксовано, що під час перевірки встановлено порушення ФОП ОСОБА_1  вимог ч.1 ст.  21, ч. 3 ст.  24 Кодексу законів про працю України, тобто, відносно громадян   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9  адміністрація підприємства допустила маскування (підміну) трудових відносин  цивільно-правовими договорами.
Не погодився із висновками акту інспекційного відвідування, позивач подав до Управління Держпраці у Рівненській області заперечення, в яких просив скасувати зазначений акт, проте, вказані заперечення залишені без задоволення.
На підставі виявлених порушень позивачу внесений припис про усунення виявлених порушень №РВ1165/1356/АВ/П від 10.12.2019, який оскаржений позивачем, проте, скарга Управлінням Держпраці у Рівненській області залишена без задоволення.
Крім того, 30 січня 2020 року перший заступник начальника Управління Держпраці у Рівненській області Нос М.В. виніс постанову про накладення штрафу за №РВ1165/1356/000004/ТД-ФС від 30.01.2020, якою на ФОП ОСОБА_1 накладений штраф у розмірі 1001520 грн. за допуск працівників до роботи без укладення трудового договору.
Згідно акту за №РВ165/1356/АВ від 10.12.2019 в ході інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 надав цивільно-правові договори, укладені з громадянами ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з 10.11.2019 по 25.12.2019, з ОСОБА_2 , ОСОБА_3  з 25.11.2019 по 26.11.2019. Факт виконання робіт згідно цивільно-правових договорів підтверджується підписаними актами приймання-передачі виконаних робіт. З аналізу наданих цивільно-правових договорів вбачається, що вони не містять в собі обов`язку бути присутнім на роботі у визначений час, тривалості робочого часу/відпочинку та інших умов, що притаманні трудовим договорам.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується надання громадянами з 10.11.2019 по 26.12.2019 послуг позивачу за цивільно-правовими угодами, які не визнавалися судом не дійсними та відповідачем не доведена нікчемність вказаних правочинів.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов переконання щодо необґрунтованості висновків відповідача про порушення позивачем норм  Кодексу законів про працю  та про протиправність оспорюваних припису №РВ1165/1356/АВ/П від 10 грудня 2019 року та постанови про накладення штрафу від №РВ1165/1356/000004/ТД-ФС від 30 січня 2020 року.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права та є вірними.
Так, частиною 2  статті 19 Конституції України  визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Нормами  ст. 43 Конституції України  кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно із  статтею 1 Кодексу законів про працю (КЗпП) України  цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Відповідно до ч. 2  ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Частиною 1 статті 3 КЗпП України  передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно із  статтею 21 КЗпП України  трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст. 23 КЗпП України  ).
Статтею 24 КЗпП України    передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стаття 62 Цивільного кодексу (ЦК) України  визначає, що договір - це домовленість двох чи більше сторін, направлена на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків.
У відповідності до  статті 837 ЦК України    за договором підряду одна сторона (підрядчик) зобов`язується на свій ризик, виконати певну роботу за завданням іншої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Згідно зі  статтею 901 ЦК України    за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Обов`язок підрядника виконати роботу або виконавця надати послугу на свій ризик говорить про те, що він не може відмовитися від прийняття на себе певних негативних наслідків, що виникають при виконанні підрядних робіт.
Статтею 902 ЦК України передбачено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.
Згідно зі  статтею 638 ЦК України    договір являється укладеним, якщо сторони в належній формі досягли угоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є - предмет договору, умови, визначені законом як істотні чи необхідні для договору даного виду, а також всі ті умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. 
За умовами частини 1 статті 854 ЦК України  замовник виплачує належну підрядчику суму за результатами виконаної роботи. Щодо наданих послуг винагорода за виконану роботу (надані послуги) виплачується виконавцю в розмірі, в терміни і в порядку, який встановлений в договорі (ч. 1 ст. 903 ЦК УКраїни).
Отже основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності, гарантії та компенсації передбачені для працівника, а також обов`язки роботодавця залишаються за його межами.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Суд першої інстанції належним чином дослідив надані сторонами докази та встановив, що ФОП ОСОБА_1 уклав з громадянами ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  цивільно-правові договори на виконання робіт з влаштування кіосків закритого типу. Факт виконання робіт згідно цивільно-правових договорів підтверджується підписаними актами приймання-передачі виконаних робіт. 
Усі договори позивач надав під час перевірки, про зазначено в акті перевірки.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що зміст цих договорів не носить характеру трудового договору і на них не поширюється дія норм трудового законодавства. Предметом договорів є виконання громадянами певного визначеного обсягу роботи, за наслідками виконання якої замовник зобов`язувався оплатити виконану ними роботу, тобто, предметом є кінцевий результат, а не процес праці. Метою цих договорів є отримання певного матеріального результату. За цими договорами виконавці не підпорядковувалися правилам внутрішнього трудового розпорядку, самі організовували свою роботу і виконували її на власний ризик, а після закінчення виконання визначеного вказаними договорами завдання припиняли роботу. 
Зазначені цивільно-правові договори визнавалися судом не дійсними, їх нікчемність  відповідачем не доведена.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від21 серпня 2020 року у справі № 822/1037/18 ( касаційне провадження № К/9901/63642/18).
Враховуючи наведене колегія суддів визнає вірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо протиправності оскаржених припису та постанови. 
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції  нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.         

Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року  у справі № 460/803/20 – без змін. 
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених частиною четвертою  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
У зв`язку з перебуванням судді Довгополова О.М. у відпустці з 9 по 11 грудня включно постанова в повному обсязі складена 14 грудня 2019 року.