П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/3604/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шуляк Л.А.  
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
26 жовтня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Курка О. П.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління Державної податкової служби України у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-507-25 від 08.08.2014 на суму 2 535,90 грн., № Ф-507-25 від 11.11.2014 на суму 1 267,95 грн., № Ф-507-25 від 11.02.2015 на суму 2 535,90 грн., №Ф-507-25 від 08.11.2018 на суму 15 819,54 грн., № Ф-507-25 від 21.01.2019 на суму 15 819,54 грн., № Ф-507-25 від 13.05.2019 на суму 2 754,18 грн., № Ф-507-25 від 05.07.2019 на суму 2 754,18 грн., № Ф-507-25 від 13.08.2019 на суму 2754,18 грн., № Ф-507-25 від 06.09.2019 на суму 2 754,18 грн., № Ф-507-25 від 21.10.2019 на суму 2 754,18 грн., №Ф-507-25 від 14.02.2020 на суму 2 754,18 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що у період з 19.09.2014 по 20.05.2015, за який відповідачем нараховано єдиний соціальний внесок як фізичній особі-підприємцю, він перебував у трудових відносинах з підприємством, тобто був найманим працівником, й роботодавець сплачував за нього єдиний внесок з нарахованої заробітної плати, а тому він не повинен був повторно сплачувати даний внесок. Також, позивач зазначив, що у період з 2017 року він постійно перебуває за кордоном України, де офіційно працевлаштований та за нього працедавець сплачує всі необхідні внески.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління Державної податкової служби України у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-507-25 від 11.11.2014 на суму 1 267,95 грн., № Ф-507-25 від 11.02.2015 на суму 2 535,90 грн., №Ф-507-25 від 08.11.2018 на суму 15 819,54 грн., № Ф-507-25 від 21.01.2019 на суму 15 819,54 грн., № Ф-507-25 від 13.05.2019 на суму 2 754,18 грн., № Ф-507-25 від 05.07.2019 на суму 2 754,18 грн., № Ф-507-25 від 13.08.2019 на суму 2754,18 грн., № Ф-507-25 від 06.09.2019 на суму 2 754,18 грн., № Ф-507-25 від 21.10.2019 на суму 2 754,18 грн., №Ф-507-25 від 14.02.2020 на суму 2 754,18 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив судове рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Позиція ГУ ДПС полягає в тому, що відповідно до Закону № 2464-VI роботодавці та фізичні особи-підприємці розглядаються як окремі платники ЄСВ. Отже, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем, платник єдиного внеску визначений пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок відповідно до визначеної бази нарахування єдиного внеску. При цьому, базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, як ті, що отримують, так і ті, які не отримують дохід від провадження підприємницької діяльності незалежно від фінансового стану платника.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає вимоги та доводи апеляційної скарги безпідставними, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та було підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, ОСОБА_1  був зареєстрований як фізична особа - підприємець у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 17.12.2013. 
Припинення підприємницької діяльності відбулось 06.02.2020, номер запису: 2006160700063 (а.с.95).
Головним управлінням ДПС у Житомирській області на підставі облікових даних з інформаційної системи сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати позивачем єдиного соціального внеску, зокрема: № Ф-507-25 від 08.08.2014 на суму 2 535,90 грн. (а.с.12), № Ф-507-25 від 11.11.2014 на суму 1 267,95 грн. (а.с.40), № Ф-507-25 від 11.02.2015 на суму 2 535,90 грн. (а.с.13), № Ф-507-25 від 08.11.2018 на суму 15 819,54 грн. (а.с.48), № Ф-507-25 від 21.01.2019 на суму 15 819,54 грн. (а.с.14), № Ф-507-25 від 13.05.2019 на суму 2 754,18 грн. (а.с.46), № Ф-507-25 від 05.07.2019 на суму 2 754,18 грн. (а.с.15), № Ф-507-25 від 13.08.2019 на суму 2754,18 грн. (а.с.44), № Ф-507-25 від 06.09.2019 на суму 2 754,18 грн. (а.с.16), № Ф-507-25 від 21.10.2019 на суму 2 754,18 грн. (а.с.17), №Ф-507-25 від 14.02.2020 на суму 2 754,18 грн. (а.с.50).
Нарахування вказаної недоїмки за вказаний період було здійснено контролюючим органом в інтегрованій картці платника, виходячи з розміру мінімального страхового внеску.
Вважаючи вказані вимоги про сплату боргу (недоїмки) протиправними, а свої права та законні інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що Головним управлінням ДПС у Житомирській області не підтверджено факту провадження позивачем підприємницької діяльності і не доведено наявності підстав для нарахування та сплати позивачем єдиного внеску, а тому вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-507-25 від 08.11.2018 на суму 15 819,54 грн., № Ф-507-25 від 21.01.2019 на суму 15 819,54 грн., № Ф-507-25 від 13.05.2019 на суму 2 754,18 грн., № Ф-507-25 від 05.07.2019 на суму 2 754,18 грн., № Ф-507-25 від 13.08.2019 на суму 2754,18 грн., № Ф-507-25 від 06.09.2019 на суму 2 754,18 грн., № Ф-507-25 від 21.10.2019 на суму 2 754,18 грн., №Ф-507-25 від 14.02.2020 на суму 2 754,18 грн. не можна вважати законними та правомірними, у зв`язку з чим вони підлягають скасуванню.
До того ж, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Що стосується позовної вимоги позивача про визнання протиправною та скасування вимоги № Ф-507-25 від 08.08.2014 на суму 2 535,90 грн., то суд першої інстанції, відмовляючи в її задоволенні, дійшов висновку, що позивачем не надано жодних доказів про сплату єдиного внеску у вказаний період або доказів офіційного працевлаштування.
Тож, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія відзначає наступне.
Cпірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постанові від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19).
За встановленими обставинами, позивач з 19.09.2014 по 20.05.2015 офіційно працював у ТОВ "САВ-Дістрібьюшн" на посаді продавця непродовольчих товарів магазину "Фокстрот", отримував офіційно заробітну плату та дане товариство сплачувало з його заробітку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується копію трудової книжки від 19.09.2014 серії НОМЕР_1 (а.с. 27-28).
Також, позивачем надано до суду копію закордонного паспорту з відмітками відповідної служби про перетини кордону України, відповідно до яких останній перетинав кордон України починаючи з 30.10.2017 по теперішній час (а.с. 29-32).
На підтвердження працевлаштування позивачем подано до суду копії договорів підряду підписані між Agencja Pracy Tymczasowej та ОСОБА_1 від 01.02.2018, від 01.03.2018, від 01.04.2018, від 29.05.2018, від 01.07.2018, від 01.08.2018, від 01.09.2018, від 01.10.2018, від 01.11.2018, від 14.03.2019, від 01.04.2019, від 01.05.2019. Відповідно до змісту вказаних вище договорів виконавець зобов`язується виконувати роботу при сортуванні посилок і листів із встановленою ставкою оплати праці 15 злотих брутто за годину за виконане доручення (а.с. 129-143).
Також, відповідно до трудових договорів про тимчасове працевлаштування на визначений термін, які укладені між TRENKWALDERsPARTNER SP.ZO.O ОСОБА_1 від 24.06.2019, від 27.08.2019, від 27.09.2019, від 28.10.2019, від 05.11.2019, від 26.11.2019, від 06.03.2020, від 30.03.2020, від 22.04.2020, встановлено, що працівник влаштований на повний робочий день із встановленням місячної ставки від 3 000,00 злотих до 3 100,00 злотих та правом на відпустку до двох робочих днів за кожен місяць (а.с.144-154).
Тобто, у період з 01.02.2018 по теперішній час позивач перебуває за межами України та офіційно працевлаштований у Польщі, про що свідчать вищеперелічені договори. При цьому, працедавцем виплачується йому заробітна плата та сплачуються за нього всі необхідні внески. 
Доказів отримання позивачем доходів від провадження господарської діяльності у період з 19.09.2014 по 20.05.2015 року та з 01.02.2018 року по теперішній час судом першої інстанції не встановлено. 
Відповідач у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі про наявність таких доходів не зазначив, у зв`язку з чим, відповідно до частини першої статті 86  КАС України, обставини відсутності у позивача протягом вказаного періоду доходу від власної господарської діяльності не підлягають доказуванню.
Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.
Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює наведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Гонтарук В. М.