ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7782/20 Справа № 180/1719/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Омеко М. В. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Деркач Н.М., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

В С Т А Н О В И Л А : 

У вересні 2019 року Приватне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що 04 квітня 2006 року Відкритим акціонерним товариством “Державний ощадний банк України” та ОСОБА_1 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 1297/2 про надання останньому кредиту в сумі 250 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18 % річних, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 03 квітня 2009 року. В забезпечення виконання зобов`язання 04 квітня 2006 року укладено Іпотечний договір, предметом іпотеки за якими виступає нежиле приміщення, автостанція площею 448,70 кв.м. яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2018 року по справі № 180/1209/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 292 046,24 грн., що складається з тіла кредиту в сумі 220 000,00 грн., відсотків за користування кредитом в сумі 66 546.24 грн та комісії в сумі 5 500,00 грн..
Таким чином, відповідно до розрахунку заборгованості станом на 02 вересня 2019 року не стягнутою залишилась заборгованість на загальну суму 50 016,64 грн., з яких прострочена заборгованість за основною сумою боргу — 30 000,00 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими процентами — 20 016,64 грн..
Враховуючи викладене, банк просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості.
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
В апеляційній скарзі акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Банком на підтвердження виконання зобов`язання по видачі кредитних коштів в загальній сумі 250 000,00 грн. надано виписку по кредитному рахунку позичальника. При цьому, апелянт вказує, що є невирішеним питання наявності оригіналу висновку експерта від 07 серпня 2007 року, а відтак неможливо встановити достовірність інформації викладеної в ньому.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 04 квітня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством “державний ощадний банк України” в особі філії — Марганецького відділення № 6696 та ОСОБА_1 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 1297/2 про надання останньому кредиту в сумі 250 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18 % річних, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 03 квітня 2009 року. 
В забезпечення виконання зобов`язання 04 квітня 2006 року укладено Іпотечний договір, предметом якого є нежиле приміщення, автостанція площею 448,70 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно п.1.1 Кредитного договору Банк зобов`язується надавати позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 250 000,00 грн., а позичальник зобов`язується отримувати належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 18 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2018 року по справі № 180/1209/16-ц з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 292 046,24 грн., що складається з тіла кредиту в сумі 220 000,00 грн., відсотків за користування кредитом в сумі 66 546.24 грн. та комісії в сумі 5 500,00 грн..
Встановлено, що вказане рішення суду виконано в повному обсязі, що зокрема підтверджується довідкою від 08 лютого 2019 року за № 103.20-12/148 та постановою про закінчення виконавчого провадження.
Позивач зазначає, що видача коштів, які не були стягнуті постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2018 року підтверджуються копіями: заяви про видачу готівки від 28 квітня 2006 року на суму 10 000,00 грн. та від 01 червня 2006 року на суму 20 000,00 грн..
Встановлено, що відповідно до копії висновку експерта від 07 серпня 2007 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 180/1209/16-ц, провадження № 2/180/392/17, яка належним чином завірена Марганецьким міським судом Дніпропетровської області, - підписи на заявах про отримання готівки від 01 червня 2006 року та від 28 квітня 2006 року проставлені не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, так як жоден із наданих Банком доказів не підтверджує факт отримання відповідачем кредитних коштів на суму 30 000,00 грн..
Доводи апелянта в скарзі про те, що на підтвердження виконання зобов`язання по видачі кредитних коштів в загальній сумі 250 000,00 грн. надано виписку по кредитному рахунку позичальника, колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідачем було сплачено кредитну заборгованість, яка була стягнута Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2018 року в загальній сумі 292 046,24 грн., тоді як Банком ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту отримання відповідачем 30 000,00 грн. Навпаки, висновком експерта від 07 серпня 2007 року, встановлено, що підписи на заявах про отримання готівки від 01 червня 2006 року та від 28 квітня 2006 року проставлені не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Твердження апелянта про те, що є невирішеним питання наявності оригіналу висновку експерта від 07 серпня 2007 року, а відтак неможливо встановити достовірність інформації викладеної в ньому, колегія суддів також вважає необґрунтованими, так як вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. 
Зважаючи, що позивачем є юридична особа – банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ,- зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"– залишити без задоволення.
Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко