Дата документу 01.12.2020 Справа № 310/1655/14-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Єдиний унікальний № 310/1655/14 Головуючий у 1 інстанції Черткова Н.І.
№ провадження 22-ц/807/2829/20 Доповідач: Кочеткова І.В. 

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів: Гончар М.С.,        
                Дашковської А.В.,
секретар: Волчанова І.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  керівника Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави до Бердянської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління Держгеокадастру у Бердянському районі Запорізької області, реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управлянн юстиції Запорізької області про визнання незаконним та скасування п.п. 5, 5.4 рішення Бердянської міської ради №9 від 31.03.2010 року, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки, 

за апеляційною скаргою заступника прокурора прокуратури Запорізької області в інтересах держави на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року, 

В С Т А Н О В И В: 
У лютому 2014 року Бердянський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави звернувся до суду з цим позовом, який уточнив керівник Бердянської місцевої прокуратури під час нового розгляду справи, та остаточно просив: визнати незаконним та скасувати пункти 5, 5.4 рішення вісімдесятої сесії Бердянської міської ради Запорізької області п`ятого скликання від 31 березня 2010 року № 9 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», яким передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0837 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт на право власності серії ЯК № 911783 на земельну ділянку площею 0,0837 га, виданий на ім`я ОСОБА_1 , з цільовим призначенням для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за вищевказаною адресою; зобов`язати реєстраційну службу Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0837 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310400000:07:002:0109; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0837 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310400000:07:002:0109, вартістю 73 572,30 грн, межі якої визначені в державному акті на право власності на землю серії ЯК № 911783, виданому ОСОБА_1 , та повернути земельну ділянку територіальній громаді міста Бердянська в особі Бердянської міської ради Запорізької області.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що за результатами прокурорської перевірки встановлено, що 31 березня 2010 року Бердянська міська рада Запорізької області прийняла рішення № 9 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», пунктами 5, 5.4 якого затверджено проект відведення земельних ділянок, зокрема, передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0837 га з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації. На підставі зазначеного рішення 21 травня 2010 року за заявою ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію за номером 011026500558 державного акта на право власності серії ЯК № 911783 на земельну ділянку площею 0,0837 га та присвоєно кадастровий номер 2310400000:07:002:0109. 15 листопада 2013 року ОСОБА_1 відчужила зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки. В ході прокурорської перевірки встановлено, що згідно з Генеральним планом міста Бердянська Запорізької області, затвердженого рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 25 червня 2009 року № 8, зазначені у рішенні території запроектовані для розміщення оздоровчих установ та установ відпочинку, зелених насаджень загального користування. Згідно з пунктом 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» будівництво нових дачних районів в межах міських населених пунктів не допускається. Також встановлено, що станом на час прийняття Бердянською міською радою рішення від 31 березня 2010 року № 9 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» посадові особи виконавчого комітету міської ради не розробили та, відповідно, не затвердили передбаченої Законом України «Про планування і забудову територій» містобудівної документації міста Бердянська Запорізької області, а саме немає детальних планів територій окремих районів міста, зокрема території Бердянської коси. Таким чином, за відсутності містобудівної документації міста Бердянська Запорізької області,прийняття рішень щодо планування, забудови, проектування та будівництва об`єктів житлово-цивільного та виробничого призначення, впорядкування та благоустрою території Бердянської коси є неможливим. Також під час винесення спірного рішення суттєво порушено порядок надання земельних ділянок у власність. Бердянська міська рада Запорізької області прийняла рішення без проведення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації, чим грубо порушила вимоги законодавства та не дотримано порядок надання права власності на землю. 
Справу суди розглядали неодноразово.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 2 лютого 2015 року, позов прокурора задоволено частково. Визнано недійсним підпункт 5.5.4 рішення 80-ої сесії Бердянської міської ради V скликання від 31 березня 2010 року №9 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», яким передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0837 га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано недійсним державний акт серії ЯК№911783 на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,0837 га для ведення індивідуального дачного будівництва, вартістю 73572 грн. 30 коп., виданий Бердянською міською радою на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрований за реєстраційним номером 011026500558 від 21 травня 2010 року; скасовано державну реєстрацію договору купівлі-продажу земельної ділянки №4586 від 15 листопада 2013року, на підставі якого право власності на земельну ділянку площею 0,0837 га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310400000:07:002:0109, перейшло до ОСОБА_3 ; зобов`язано ОСОБА_3 повернути спірну земельну ділянку площею 0,0837 га територіальній громаді в особі Бердянської міської ради. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 4 серпня 2015 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, судові рішення у справі залишено без змін.
Постановою Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у цій справі заяву ОСОБА_3 було задоволено частково. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 лютого 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 серпня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Останнім рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску прокурором строку позовної давності.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, заступник прокурора прокуратури Запорізької області в інтересах держави подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про пропуск прокурором позовної давності. Зазначив, що про наявність рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 31 березня 2010 року № 9 прокурор довідався з листа уповноваженого на той час органу державного контролю за використанням та охороною земель – Головного управління Держкомзему у Запорізькій області від 15 квітня 2010 року № 01-01-12/0387. Водночас у зазначеному листі щодо оспорюваного рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 31 березня 2010 року № 9 наведено лише порушення вимог статті 21 Закону України «Про основи містобудування» та статті 26 Закону України «Про планування і забудову території». Усі ці порушення були зазначені у протесті Бердянського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері від 11 листопада 2010 року, який рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 30 грудня 2010 року № 61 був задоволений, а рішення від 31 березня 2010 року № 9 скасовано. Разом з цим про порушення статей 84, 87, 88, 90 Водного кодексу України (далі - ВК України, тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статей 56, 59, 60 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», на які посилається прокурор у цьому позові, у листі Головного управління Держкомзему у Запорізькій області від 15 квітня 2010 року № 01-01-12/0387 не було наведено взагалі. З огляду на визначену чинним на той час Законом України «Про прокуратуру» компетенцію прокурора, упродовж 2010 року він не міг довідатися про можливі порушення водного та земельного законодавства при виділенні земельних ділянок громадянам на узбережжі Азовського моря. Через відсутність конкретних даних щодо їх розташування та дискреційних повноважень на перевірку спірних питань він вжив заходів лише щодо тих порушень, які зазначено в листі Головного управління Держкомзему у Запорізькій області. З огляду на наведене розмежування повноважень, необхідність спеціальних знань та досліджень (зокрема щодо визначення відстані від спірної земельної ділянки до урізу води) прокурор у 2010 році не мав об`єктивної можливості встановити наведені порушення. Лише внаслідок ініціювання за завданням Генеральної прокуратури України щодо проведення перевірки додержання органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог закону при наданні у власність і користування, продажу, зміні цільового призначення земель прибережних захисних смуг уздовж Азовського та Чорного морів в 2013 році уповноваженим на той час органом державного контролю за додержанням законодавства під час використання та охорони земель – Державною інспекцією сільського господарства в Запорізькій області були встановлені численні факти незаконної передачі земельних ділянок громадянам, зокрема згідно з пунктом 5.4. рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 31 березня 2010 року № 9 про передачу ОСОБА_1 земель прибережної захисної смуги та порушення у зв`язку з цим наведених норм законодавства. Відповідні висновки викладені в акті прокурорської перевірки від 08 травня 2013 року. Тобто лише у 2013 році після надання уповноваженим органом контролю належної оцінки рішенням Бердянської міської ради Запорізької області щодо виділення земельних ділянок громадянам на березі Азовського моря на предмет їх відповідності нормам ВК та ЗК України та встановлення всього обсягу порушень прав територіальної громади у прокурора виникла об`єктивна можливість звернутись із цим позовом до суду. Обізнаність прокурора у 2010 році про наявність власне цього рішення міської ради або наявність інших підстав його незаконності сама по собі не можуть вказувати на час, з якого прокурор дізнався про порушення інтересів, за захистом яких він звернувся до суду у цій справі. Окрім того, суд першої інстанції під час нового розгляду цієї справи не вирішили питання, чи мали місце наведені прокурором порушення вимог водного та земельного законодавства при прийнятті Бердянською міською радою Запорізької області оспорюваного рішення та набутті ОСОБА_1 у власність земельної ділянки прибережної захисної смуги.
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Запорізької області в інтересах держави залишено без задоволення, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказала, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню. Просила залишити оскаржуване рішення без змін.
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не надавали, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.
В засідання апеляційного суду належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи ОСОБА_4 не з`явилася, направила заяву про розгляд справи за її відсутності.
Бердянська міська рада повістку про виклик до суду отримала 03.11.2020, в судове засідання представника не направила, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляла.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, заперечення представника держгеокадастру, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. 
Встановлено, що 31 березня 2010 року Бердянська міська рада Запорізької області прийняла рішення № 9 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», пунктами 5, 5.4 якого затверджено проект відведення земельних ділянок, зокрема передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0837 га, з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, в межах норм безоплатної приватизації.
На підставі зазначеного рішення 21 травня 2010 року за заявою      ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію за номером  011026500558 державного акта на право власності серії  ЯК № 911783 на земельну ділянку площею 0,0837 га та присвоєно  кадастровий номер 2310400000:07:002:0109.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, виданої реєстраційною службою Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, від 10 листопада 2014 року встановлено, що власником цієї земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2013 року серія та номер 4589, є  ОСОБА_2 .
Статтею 13 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
За змістом статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови, землі оздоровчого призначення, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди. Згідно з пунктом д) частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.
На підставі зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Крім того, згідно зі статтею 60 ЗК України та статтею 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.
За змістом статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. 
Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434 (був чинний на час виникнення спірних правовідносин), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок № 486), з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».
Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.
Прибережна захисна смуга – це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойми, на якій встановлено особливий режим.
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Результат системного аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
Викладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження 14-71цс18).
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні – це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади – жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста – самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.
Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
У квітні 2017 року (після скасування Верховним Судом України рішень судів попередніх інстанцій) уточнивши позовні вимоги прокурор просив визнати незаконним та скасувати пункти 5, 5.4 рішення Бердянської міської ради від 31 березня 2010 року № 9, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку і повернути її територіальній громаді міста Бердянська в особі Бердянської міської ради Запорізької області. При цьому прокурор, серед іншого, посилався на те, що Бердянська міська рада Запорізької області прийняла рішення без проведення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації, чим грубо порушила вимоги законодавства та не дотримано порядок передачі права власності на спірну земельну ділянку, яка знаходиться в межах міста Бердянська Запорізької області – на території Бердянської коси в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря.
Вказані доводи позивача суд першої інстанції залишив поза увагою, належної оцінки їм не надав, хоча за обставинами справи спірна земельна ділянка за даними Українського класифікатора цільового використання землі після розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки знаходиться на Бердянській косі та на день прийняття радою оскаржуваного рішення відносилась до земель рекреаційного призначення (то1, а.с.8-б,103). 
Також, судом встановлено й те, що спірна земельна ділянка розташована у 2-х кілометровій зоні прибережної захисної смуги азовського моря (а.с.6).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зробила висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що прокурор пропустив строк звернення до суду за захистом порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову, однак не з`ясував та не зазначив у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого прокурор звернувся до суду. Тобто оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права.
Разом з тим, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (див. пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом (див. пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України наведений у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
Негаторний позов – це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують провідносини та правопорушення.
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). 
Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність. 
Згідно із принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
У випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.
Звертаючись з цим позовом прокурор як у первісній так і в уточненій позовній заяві, серед іншого, ставив вимогу про зобов`язання ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді міста Бердянська в особі Бердянської міської ради Запорізької області, посилаючись на порушення Бердянською міською радою Запорізької області земельного та водного законодавства при наданні у власність спірної земельної ділянки. Тобто вимоги прокурора у цій справі спрямовані на усунення порушення права власності територіальної громади міста Бердянська на спірну земельну ділянку, і на такі вимоги, враховуючи вищенаведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, позовна давність не поширюється.
В рішенні по справі «Депаль проти Франції» зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв`язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю».
ЄСПЛ в рішенні вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав».
Аналіз вищевикладених норм закону дає підстави вважати, що під час ухвалення рішення у вказаній справі суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, надав неналежну оцінку доказам, у зв`язку з чим порушив норми процесуального та матеріального права.
За таких підстав, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції в цій справі скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов прокурора задовольнити.
Понесені прокурором судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 4 104, 72 грн. у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають компенсації за рахунок відповідачів у рівних частках.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Запорізької області в інтересах держави задовольнити.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року у цій справі скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Визнати незаконним та скасувати п.п. 5. 5.4 рішення вісімдесятої сесії Бердянської міської ради Запорізької області п`ятого скликання № 9 від 31.03.2010 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам».
Визнати недійсним державний акт на право власності серії ЯК № 911783 на земельну ділянку площею 0,0837 га, виданого на ім`я ОСОБА_1 (р/н п/п НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 .
Зобов`язати Реєстраційну службу Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 (р\н п\п НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310400000:07:002:0109, площею 0,0837 га.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 (р\н п\п НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) земельну ділянку кадастровий номер 2310400000:07:002:0109, вартістю 73 572,3 грн. площею 0,0837 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , межі якої визначені в державному акті на право власності на землю серії ЯК № 911783, виданому ОСОБА_1 (р/н п/п НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) та повернути її територіальній громаді м. Бердянська в особі Бердянської міської ради ЄДРПОУ 20525153, пл.Єдності, 2, м. Бердянськ, Запорізька область, 71100).
Стягнути з Бердянської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління Держгеокадастру у Бердянському районі Запорізької області, реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області на користь Прокуратури Запорізької області понесені судові витрати у вигляді судового збору в загальному розмірі 4104,72 гривень пропорційно – по 820,94 гривень з кожного (вісімсот двадцять гривень 94 копійки).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна текст постанови складений 02 грудня 2020 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова 

Судді: М.С. Гончар

А.В.Дашковська