ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Головуючий суддя у першій інстанції : Главач І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року	Львів	Справа № 300/1018/20 пров. № А/857/8700/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Глушка І.В., Матковської З.М.
за участю секретаря судового засідання:          Гнатик А.З.
представника позивача:                              Шевченко Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 19 червня 2020 року у справі № 300/1018/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :

18.05.2020р. позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення від 04.03.2020р. № 412 про відмову в призначенні пенсії та зобов`язати призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.06.2020р. позов задоволено. Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 04.03.2020р. №412 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до п. «б» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Крім того, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 25.02.2020р. пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до п. «б» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Також, суд стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок та понесені судові витрати по оплаті правничої допомоги в загальному розмірі 4 900 гривень 00 копійок.  

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянти Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, в якій зазначають, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області просить суд, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.06.2020р. скасувати та прийняти нову постанову, якою в позові відмовити.

Апелянт ОСОБА_1 просить суд, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.06.2020р. скасувати в частині розподілу судовий витрат, та прийняти нову в цій частині, якою стягнути з відповідача  понесені витрати на правничу допомогу в розмірі – 7000 грн.

Представник позивача Шевченко Н.П. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. 

Як видно з матеріалів справи, 25.02.2020р. ОСОБА_1 звернулася до Калуського сервісного центру Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійного віку (53 роки).

Так, на підтвердження наявності загального та пільгового стажу позивач надала пенсійному органу: диплом про навчання, трудову книжку НОМЕР_1 , оригінал уточнюючої довідки №33 від 29.01.2020р., копії наказів про проведення атестації робочих місць № 219 від 30.12.1993р., оригінал довідок від 29.01.2020р. № 178-179; оригінали довідок про заробітну плату № 25-26 від 27.01.2020р.

За результатом розгляду поданих документів пенсійний орган прийняв рішення від 04.03.2020р. №412 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах за списком №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки рішенням Конституційного Суду від 23.01.2020р. за №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15) визнано неконституційним ст.13, ч.2 ст.14, п. «б» - «г» ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII., зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не внесено, а тому немає порядку його виконання (а.с.28).

Із змісту вказаного рішення видно, що пенсійний орган не має заперечень щодо 36 років 3 місяців страхового стажу, з яких 5 років 9 місяців стажу роботи за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах з шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджених Постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991р. № 10. 

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 01.07.1985р.  прийнята на роботу в лабораторію технічного контролю Калуського виробничого об`єднання «Хлорвініл» лаборантом хіманалізу по обслуговуванню цеху по виробництву поліхролвінілової смоли по другому розряду для проходження виробничої практики та звільнена з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору (а.с.9-24).

З 28.07.1986р. ОСОБА_1 прийнята на роботу в лабораторію виробництва етилену та пропілену Калуського виробничого об`єднання «Хлорвініл» лаборантом хіманалізу з відбором проб по обслуговуванню цеху по третьому розряду.

01.02.1988р. позивач переведена контролером з відбором проб цієї ж лабораторії на ділянку аналітичного контролю відвантаження готової продукції цеху піролізу.

В подальшому Калуське виробниче об`єднання «Хлорвініл» реорганізовано в Державний концерн «Хлорвініл». (а.с.9-24).

01.07.1993р. ОСОБА_1 переведена в службу віце-президента з комерційних питань економістом відділу матеріально-технічного постачання основної і допоміжної хімсировини.

Державний концерн «Хлорвініл» 31.08.1994р. перейменовано у Державний концерн «Оріана» та 21.01.1996р. Державний концерн «Оріана» перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Оріана».

31.01.2001р. позивач звільнена з Відкритого акціонерного товариства «Оріана». 

Отже, вказані періоди роботи ОСОБА_1 на посадах, зайнятість на яких дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, зокрема періоди з 01.07.1985р. - 01.11.1985р. та з 01.02.1988р. - 30.06.1993р., підтверджуються  записами в трудовій книжці та уточнюючою довідкою АТ «Оріана» №33 від 29.01.2020р,. наказом концерну «Хлорвініл» (АТ «Оріана») № 219 від 30.12.1993р. довідками про заробітну плату №№ 25,26 від 27.01.2020р., які видані АТ «Оріана».

ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV).

Так, ст. 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Із змісту п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-XII (у редакції від 02.03.2015 р. № 213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зокрема, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, який затверджено Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 54 роки - з 1 жовтня 1968 року по 31 березня1969 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що до внесення змін Законом № 213 у ст. 13 Закону № 1788  встановлено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Тобто, Законом України від 02.03.2015р. № 213-VIII, віковий ценз для жінок у 50 років  збільшено до 55 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу, за яким жінки, дати народження яких припадали на 01.10.1968р. - 31.03.1969р. набували право на пенсію по досягненню 54 років.

В свою чергу, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017р. № 2148-VIII, який набрав чинності 11.10.2017р. (далі Закон № 2148-VIII), Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV), доповнено розділом XIV1 «ПЕНСІЙНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ОКРЕМИХ КАТЕГОРІЙ ГРОМАДЯН».

Зокрема, згідно п.2 ч.2 ст. 114 Закону № 1058-ІV (в редакції Закону від 03.10.2017р. № 2148-VIII) на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 50 років - по 31 березня 1965 року включно; 50 років 6 місяців - з 1 квітня 1965 року по 30 вересня 1965 року; 51 рік - з 1 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року; 51 рік 6 місяців - з 1 квітня 1966 року по 30 вересня 1966 року; 52 роки - з 1 жовтня 1966 року по 31 березня 1967 року; 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року; 53 роки - з 1 жовтня 1967 року по 31 березня 1968 року; 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року; 54 роки - з 1 жовтня 1968 року по 31 березня 1969 року; 54 роки 6 місяців - з 1 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року; 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

Разом з цим, Законом України від 03.10.2017р. № 2148-VIII, у новій редакції викладений п. 2 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», де зазначалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Крім цього, в силу спеціальної вказівки у Законі України від 03.10.2017р. № 2148-VIII, наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01.10.2017р.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з 01.10.2017р. правила призначення пенсій за Списком № 2, почали регламентуватись одночасно двома законодавчими актами, а саме: пунктом «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.

Також, колегія суддів звертає увагу, що Конституційним Судом України прийнято рішення від 23.01.2020р. № 1-р/2020 «У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року № 213-VIII».

Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначив, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Тобто, особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування  пов`язані саме з положеннями Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213. 

Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, ст. 13, ч.2 ст. 14, пункти «б» «г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій ст. 8 Конституції України, та порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Так, відповідно до п. 1 резолютивної частини вказаного рішення, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ст. 13, ч.2 ст.14, п. «б» - п.«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Згідно п. 2 резолютивної частини вказаного рішення з 23.01.2020р. ст. 13, ч.2 ст. 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У відповідності до п.3 резолютивної частини вказаного рішення застосуванню підлягають ст. 13, ч.2 ст. 14, п. «б» - п. «г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого ст. 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам…».

Проаналізувавши вищенаведене рішення Конституційного Суду України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з 23.01.2020 (момент прийняття даного рішення) існують два Закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015р. № 213-VIII та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017р. № 2148-VIII.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що вказані закони містять розбіжності в умовах призначення пенсії жінкам на пільгових умовах за Списком № 2 щодо вікового цензу, який складає 50 років, за пунктом «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII, та - 53 років 6 місяців за п. 2 ч. 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.

Вирішуючи питання про те, який закон необхідно застосовувати до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

При вирішенні даного спору, суд апеляційної інстанції враховує, принцип адміністративного судочинства, як верховенство права, відповідно до якого, згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України, саме людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

ч.2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 102 рішення у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (заяви № 846/16 та № 1075/16) при оцінці дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції Суд повинен здійснити загальний розгляд різних інтересів, які є предметом спору, пам`ятаючи, що метою Конвенції є гарантування прав, які є «практичними та ефективними». Суд поза межами очевидного повинен дослідити реалії оскаржуваної ситуації. Така оцінка може стосуватись не лише відповідних умов компенсації, якщо ситуація схожа з тією, коли позбавляють майна, але також і поведінки сторін, у тому числі вжитих державою заходів та їх реалізації. У цьому контексті слід наголосити, що невизначеність - законодавча, адміністративна або така, що виникає із застосовної органами влади практики, - є фактором, який слід враховувати при оцінці поведінки держави (рішення у справі «Броньовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland»), заява № 31443/96, пункт 115).

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Проаналізувавши вищенаведені рішення ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати найбільш сприятливий для вказаних осіб підхід оскільки національне законодавство допустило неоднозначне, множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, які звертаються за призначенням пенсії на пільгових умовах за Списком № 2, зокрема пункт «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.

Тобто, у даній справі, до спірних правовідносин, перевагу слід віддати саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивача, а саме пункт «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015р. № 213-VIII положення якого визнано неконституційними, який передбачав, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на момент звернення до пенсійного органу (25.02.2020 р.) із заявою про призначення пенсії позивач досягнула віку - 53 роки, має загальний страховий стаж - 36 роки 3 місяці, в тому числі стаж роботи за Списком № 2 – 5 років 9 місяців.

Отже,   ОСОБА_1 при загальному страховому стажі - 36 роки 3 місяці, в тому числі стаж роботи за Списком № 2 – 5 років 9 місяців та при досягненні 53- річного віку має право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2, 

За таких обставин, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, про наявність підстав для задоволення позову, оскільки дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у призначенні пенсії є протиправними. Тому, слід зобов`язати пенсійний орган призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII з урахуванням висновків рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, починаючи з 13.02.2020р.

Щодо доводів апелянта в частині розподілу понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає зазначити наступне.

ст.134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, відповідно до змісту наведеної статті склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

ч.3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч.1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката позивач надав суду: договір про надання правничої допомоги № 14/03 від 14.03.2020р., свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю № 54 від 10.05.1994р., додаткову угоду № 1 від 09.06.2020р., квитанцію № 418615 серії ААС від 09.06.2020р., акт прийому-передачі послуг № 09/06 від 09.06.2020р. з детальним описом робіт, виконаних адвокатом ОСОБА_2 .

Із змісту акту приймання- передачі наданої правничої допомоги від № 09/06 від 09.06.2020р. видно, що загальна вартість наданих ОСОБА_2 послуг ОСОБА_1  становить 7000,00 грн. ( а.с.54)

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає неспівмірним наданий адвокатом обсяг послуг (підготовлених матеріалів) з їх вартістю (7000,00 грн.), складністю справи, затраченим ним часом на надання таких послуг. 

Також, колегія суддів вважає, що підготовка цієї справи до розгляду не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, а тому заявлені витрати не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що стягнення витрат у заявленому розмірі становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Вказані обставини у своїй сукупності дають підстави дійти висновку, що докази надані відповідачем щодо заявленої суми відшкодування понесених витрат на правову допомогу адвоката, на переконання колегії суддів не підтверджують наявність підстав для відшкодування на користь відповідача понесених витрат на правничу допомогу саме у розмірі 7000 гривень.

Таким чином, враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що відшкодуванню підлягає сума в розмірі 1000 грн. замість 4900 грн., як визначив суд першої інстанції з врахуванням складністю справи, обсягом наданих послуг на виконання робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Інші доводи які викладені в апеляційних скаргах не спростовують висновки колегії суддів.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Із змісту ч.4.ст. 318 КАС України видно, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов  вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову однак, неповно з`ясував обставини, щодо стягнення витрат на правничу допомогу, що відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст.229, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 19 червня 2020 року у справі № 300/1018/20 змінити.
Абзац четвертий резолютивної частини рішення викласти у наступній редакції:
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 20551088) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок та сплачені судові витрати по оплаті правничої допомоги в загальному розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.  
В решті  рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 19 червня 2020 року у справі № 300/1018/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя                                                                                          Н.В. Бруновська

Суддя                                                                                           І.В. Глушко

Суддя                                                                                          З.М. Матковська

Постанова в повному обсязі складена 23.11.2020.