КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680  м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а,
                                                                                                                                                                                            
Справа № 757/3024/18-ц                                             Головуючий у 1 інстанції - Григоренко І.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9041/2019                                        Доповідач - Мараєва Н.Є.
 
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Мараєвої Н.Є.
      Суддів: Заришняк Г.М., Рубан С.М.
При секретарі: Гаврюшенко К.О.
розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду  в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами
представників ОСОБА_1 
на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року
в справі за позовомОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Генеральна прокуратура України, Головне управління Національної поліції України 
про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури
Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-
 
ВСТАНОВИЛА:
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Генеральна прокуратура України, Головне управління Національної поліції України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури.
В апеляційній скарзі представники ОСОБА_1 просять скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та вирішити питання щодо розподілу судових витрат, посилаючись на незаконність даного судового рішення, зокрема, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.
30 червня 2020 року до Київського апеляційного суду від представника Державної казначейської служби надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 у зв`язку з її необґрунтованістю та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року.
Апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 10 жовтня 2007 року постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Хруль В.В. порушено кримінальну справу № 06-8714 відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
10 листопада 2007 року постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Заворітного В.В. кримінальну справу № 06-8714, порушену 10 жовтня 2007 року відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України у зв`язку із відсутністю складу злочину; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, обраний 12 жовтня 2007 року відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , скасований.
14 червня 2010 року постановою старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України Кравцова О.Г. постанову слідчого СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 10 листопада 2007 року про закриття кримінальної справи № 06-8714 скасовано як незаконну; матеріали кримінальної справи направлені до ГСУ МВС України для організації виконання.
18 червня 2010 року постановою начальника ГСУ МВС України Фаринника В.І. доручено розслідування кримінальної справи № 06-8714 декільком слідчим; старшим слідчої групи призначено старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ підполковника міліції Сушка Р.М.
18 червня 2010 року старший слідчій в особливо важливих справах ГСУ підполковник міліції Сушко Р.М. прийняв кримінальну справу № 06-8714 до свого провадження.
02 серпня 2010 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Легецького В.Ю. злочинні дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перекваліфіковані з ч. 2 ст. 186 КК України із порушенням кримінальної справи відносно вказаних осіб за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
04 серпня 2010 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Легецького В.Ю. ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення за ч. 2 ст. 187 КК України.
04 серпня 2010 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Легецького В.Ю. мірою запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_1 обрано підписку про невиїзд.
10 листопада 2010 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Никоненко В.С. накладено арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого ОСОБА_1 
16 листопада 2010 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Никоненко В.С. накладено арешт на вклади, цінності, а також все рухоме та нерухоме майно обвинуваченого ОСОБА_1 
11 січня 2011 року постановою старшого слідчого з ОВС ГСУ МВС України Никоненко В.С. притягнуто ОСОБА_1 як обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України.
11 січня 2011 року ОСОБА_1 було оголошено про закінчення досудового слідства та надано матеріали кримінальної справи для ознайомлення.
10 лютого 2011 року заступником Генерального прокурора України Блажівським Є.М. затверджено обвинувальний висновок відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
12 грудня 2011 року суддею Печерського районного суду м. Києва Смик С.І. постановлено вирок у справі № 1-209/11, яким ОСОБА_1 виправдано за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України; запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд скасовано.
12 березня 2013 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказаний вирок скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.
Розглянувши повторно кримінальну справу, суддя Печерського районного суду м. Києва Білоцерківець О.А. постановив вирок у справі № 757/8169/13-к від 11 жовтня 2013 року, яким повністю виправдав ОСОБА_1 за відсутністю складу злочину.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2013 року, яким ОСОБА_1 виправдано за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України за відсутності в діянні складу злочинів, залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15.04.2016 року залишено без мін.
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся із позовом до Державної казначейської служби України, яка сама по собі не є державним органом, незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю якого завдано моральної шкоди позивачу, а тому позбавлена процесуальної можливості  подавати свої аргументи та міркування з приводу того, чи мали місце неправомірні дії державного органу та чи наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями державного органу та фактом завдання моральної шкоди, тобто позов подано не до тієї особи.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як визначено у ст. 55, 56 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».
У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
При цьому, у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач надав копію висновку експертного дослідження за результатами проведення психологічного дослідження № 23414/17-61 від 16 січня 2018 року.
З зазначеного вище висновку вбачається, що події досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи № 06-8714 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК України, які тривали 85 місяців 21 день, є для ОСОБА_1 психотравмуючими; внаслідок зазначених подій ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду; орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої ОСОБА_1 шкоди в літерному позначенні складатиме матеріальний еквівалент 129 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом (а.с. 114-120).
Відповідно до п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК чи іншого законодавства.
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Отже, виходячи із змісту наведених вище норм вбачається, що відповідачами у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства і прокуратури, має бути відповідний державний орган, незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю якого завдано шкоди, або посадовими чи службовими особами якого завдано шкоди, та поряд із цим - відповідний орган Державного казначейства України.
Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Разом з тим, відповідачі, в силу викладеного в ст. 12 ЦПК України принципу змагальності сторін, мають право заперечувати проти позовних вимог, надаючи відповідні докази на підтвердження своєї правової позиції.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертається із позовом до Державної казначейської служби України, яка сама по собі не є державним органом, незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю якого завдано моральної шкоди позивачу, а тому, враховуючи зазначене, позбавлена процесуальної можливості подавати свої аргументи та міркування з приводу того, чи мали місце неправомірні дії державного органу та чи наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями державного органу та фактом завдання моральної шкоди.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що ОСОБА_1 було подано позов не до тієї особи. 
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування  не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом  повно  з`ясовано  обставини  справи, дана належна оцінка доказам. 
Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують.  
Підстав для скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368,  374, 375, 376, 381- 384, ч.1 ст.369 ЦПК України, колегія суддів, -
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
Апеляційні скарги представників ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року - залишити без змін.
Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 08 жовтня 2020 року.

 
Головуючий:                                      Судді: