Ухвала
Іменем України 
13 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 369/2047/20
провадження № 51- 4934 ска 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року щодо нього,
встановив:
До Касаційного кримінального суду Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на зазначені судові рішення у справі про адміністративне правопорушення щодо нього, із вимогою їх скасувати та на підставі п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) закрити адміністративне провадження про притягнення його до адміністративної відповідальності за  ст. 124 КУпАП. 
При цьому ОСОБА_4 посилається у скарзі на те, що судові рішення постановлені з не дотриманням положень статей  7,  245,  280 КУпАП, статей 6, 13 Конвенції про захист прав  людини і основоположних свобод, положень ст.62 Конституції України, посилається на упередженість при розгляді справи суддею суду першої інстанції, зазначає, що в своїх діях порушення правил дорожнього руху (ст.124 КУпАП) не вбачає, що судами не на надано оцінку показанням свідків та не зазначено жодних правових підстав, за яких їхні показання викликали б сумнів і не узгоджувались з іншими матеріалами справи. 
Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та провадження у справі щодо нього закрито  на підставі п.7 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент її розгляду строків, передбачених ч.2 ст.38 КУпАП.
Постановою судді Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволена частково, а  зазначена постанова суду змінена: виключено із її мотивувальної частини вказівку про «отримання водіями ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , пасажирами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , тілесних ушкоджень». У решті постанова судді місцевого суду залишена без змін. 
Суд, перевіривши касаційну скаргу, дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках — на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини першої статті 129 Конституції України).
Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року №26-рп/2009).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення від 28 травня 1985 року в справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства», пункт 96 Рішення від 13 лютого 2001 року в справі «Кромбах проти Франції»).
При цьому, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року в справі «Мельник проти України» (заява №23436/03) зазначено, що спосіб, у який ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
У Кодексі України про адміністративні правопорушення встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності може бути оскаржена до апеляційного суду, постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає (частина друга, десята статті 294).
Таким чином, обмеження права на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у справах про адміністративне правопорушення, встановлене у ст. 294 цього Кодексу відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України, є пропорційним та обґрунтованим.
Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
З урахуванням наведеного, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_11 слід  відмовити.
Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року щодо нього, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                         ОСОБА_3