ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

26 жовтня 2020 року                                                                         м. Чернівці
справа № 720/23/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Кулянди М.І., Височанської Н.К.
секретар Скрипка С.В.
   розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Павлінчук С.С.),-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір № 014/5810/44/06766, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 135 000 доларів США на строк до 15 листопада 2017 року, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 
Згідно з п.3.2. Кредитного договору Банком надано позичальнику кредит в розмірі 135 000 доларів США з позичкового рахунку позичальника через його поточний рахунок шляхом видачі готівки через касу банку, про що свідчить заява на видачу готівки №1 від 19.11.2007 року.
Позичальник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 09 грудня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 78 584 долари США, з яких: 16248,28 доларів США - основна заборгованість, 2996,82 долари США сума нарахованих, і прострочених до сплати процентів, 614,85 доларів США - заборгованість по нарахованих але не плачених процентах, та 58724,05 доларів США - залишок строкової заборгованості за кредитом.
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/802/20 

Для врегулювання питання простроченої заборгованості сторонами 09.12.2014 року укладено Додаткову угоду №2 до Кредитного договору, відповідно до якої умови кредитування були змінені шляхом видачі нового траншу кредитної лінії в розмірі 627 886 гривень 16 копійок, який призначався для погашення заборгованості позичальника перед банком за кредитним договором від 15.02.2008 року.
Відповідно до п.2.2 додаткової угоди того ж дня банк безготівковим платежем перерахував на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 в ПАТ «Фідобанк» коши в сумі 627 886 гривень 16 копійок, які відповідно до п.2.5.1 Додаткової угоди №2 від 09.12.2014 року в порядку договірного списання направив на погашення валютної заборгованості за кредитом. 
Таким чином, 09.12.2014 року заборгованість позичальника у доларах США була повністю погашена та виникли зобов`язання по поверненню в строк до 15.11.2017 року включно Нового траншу Кредитної лінії в розмірі 627 886 гривень 16 копійок та сплатою 12,5 відсотків річних (20% річних з 01.01.2016 року).
У зв`язку з простроченням сплати боргових зобов`язань за кредитним договором понад 90 календарних днів відповідно до п.2.2 додаткової угоди з 25.12.2015 року до кінця строку дії кредитного договору встановлено процентну ставку в розмірі 24% річних, про що письмово було повідомлено ОСОБА_2 ..
Відповідно до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 19.06.2018 року ПАТ «Фідобанк» (правонаступник ВАТ «Ерсте Банк») передав свої права вимоги за кредитним договором новому кредитору ОСОБА_1 .
Зазначав, що жодних платежів після 15.11.2017 року позичальник на користь кредитора не здійснював.
Таким чином, за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 16.11.2017 року по 27.12.2019 року зі сплати кредиту в розмірі 516 727,28 гривень та процентів за користування кредитом в розмірі 265 600,41 гривні боржник зобов`язаний сплатити кредитору додатково 108743,54 гривні інфляційних втрат та 49640,29 гривень з розрахунку трьох процентів річних.
Просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 940711,52 гривні. Вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з  вказаним судовим рішенням ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норми матеріального та процесуального права. 
В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вирішити питання судових витрат. 
Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про недоведеність переходу до позивача права вимоги за договором, стягнення заборгованості за яким є предметом позову, оскільки він не ґрунтується на системному аналізі договору про відступлення прав вимоги, а також на положеннях чинного законодавства, яке регулює порядок продажу активів (майна) банків, що ліквідуються. Згідно п.4.1. договору сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, новий кредитор сплачує банку грошові кошти в сумі 160 523,74 гривні. Ціна договору сплачується у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором, отже сторони договору визначили, що підписання договору та його нотаріальне посвідчення є підтвердженням факту, що новий кредитор уже сплатив визначену сторонами ціну договору. 
Крім того, з положень договору про відступлення прав вимоги від 19.06.2018 року вбачається, що його предметом є продаж активів майна банку, що ліквідується, тому до умов договору слід застосовувати Положення щодо організації продажу активів банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВО від 24.03.2016 року №388. Згідно з п.4 розділу VІІ Порядку продажу активів (майна) банку на відкритих торгах (аукціоні) банк укладає договір купівлі-продажу активу (майна) не раніше трьох робочих днів та не пізніше 20 робочих днів з дати завершення відкритих торгів (аукціону та здійснення переможцем таких відкритих торгів(аукціону) повної оплати коштів за лот. 
Також вказує, що згідно з п.8.4 Регламенту укладання договору між банком та переможцем електронних торгів є підтвердженням отримання банком повної оплати вартості лоту згідно з договором, тому здійснення переможцем відкритих торгів повної оплати за лот є обов`язковою передумовою укладення договору купівлі-продажу активів банку, що ліквідується. 
Не застосувавши закон, який підлягав застосуванню, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про недоведеність переходу до позивача права вимоги за договором, стягнення заборгованості за яким є предметом позову.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Руляков В.В. вказує на те, що до апеляційної скарги апелянтом надано нові докази, які були відсутні при розгляді справи у суді першої інстанції, та в порушення вимог ст.356 ЦПК України не обґрунтував поважності причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, а тому у апеляційного суду не має жодної правової підстави приймати ї до уваги та окремо досліджувати. Крім того, подані апелянтом в додаток до скарги документи не відповідають вимогам визначеним чинним процесуальним законодавством.
Зазначає, що доводи апелянта щодо хибності висновків суду першої інстанції про результати правового аналізу договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, а також у незастосуванні до спірних правовідносин закону, який підлягав застосуванню, є безпідставними, оскільки саме на позивача покладається обов`язок обґрунтувати свої позовні вимоги, в тому числі навести норми матеріального права яким підтверджуються заявлені позовні вимоги.
Посилається на помилковість твердження апелянта, щодо пункту 4 розділу VII Порядку продажу активів (майна) банку на відкритих торгах, оскільки неправильно трактував даний пункт, і ця обставина не відповідає дійсності.
Вважає, що суд першої інстанції прийняв вірне та законне рішення по справі, оцінюючи наявні у справі матеріали та докази, що були надані сторонами.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини переходу права вимоги згідно з договором права відступлення прав вимоги від 19.06.2018 року через те, що позивачем не надано доказів сплати новим кредитором коштів банком за придбані права вимоги.
Однак колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Згідно з частиною першою  статті 1049 ЦК України  позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Судом встановлено, що 16.11.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/5810/44/06766 відповідно до якого відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 135 000 доларів США зі строком користування кредитними коштами до 15.11.2017 року із сплатою 12 відсотків річних. 
Згідно додаткової угоди №2 до вищевказаного кредитного договору яка укладена між ПАТ «Фідобанк» та відповідачем умови кредитування були змінені та відповідачу було видано новий транш кредиту в сумі 627 886,16 гривень, який призначався для погашення заборгованості перед банком за кредитним договором у розмірі 78 584 доларів США зі строком користування кредитними коштами до 15.11.2017 року із сплатою 12,5 відсотків річних з дати укладення до 31.12.2015 року, з 01.01.2016 року до кінця дії договору із сплатою 20 відсотків річних, а в разі прострочення сплати понад 90 календарних днів, може бути встановлена відсоткова ставка в розмірі 24 відсотки річних. 
Відповідно до договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19.06.2018 року ПАТ «Фідобанк» передав свої права вимоги за кредитним договором новому кредитору ОСОБА_1 . Згідно додатку №1 до договору, зокрема і за кредитним договором №014/5810/44/06766 від 16.11.2007 року.
Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні.
Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що згідно п.1.1. договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги сторони погоджуються, що за своєю правовою природою даний договір є правочином з передання банком шляхом продажу прав вимоги, визначених у даному договорі, новому кредитору (відступлення прав вимоги). Пунктом 2.2. договору передбачено, що новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4.1. цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами.
Згідно пункту 4.1. договору сторони домовилися, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до даного договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 160 523,74 гривні. Ціна договору сплачується новим кредитором банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором, відповідно до пункту 6.6 цього договору, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор. Пунктом 6.6. цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Сторони домовились, що усі витрати, пов`язані із укладенням цього договору покладаються на нового кредитора. Будь які зміни та доповнення до цього договору є чинними за умови підписання їх сторонами та нотаріального посвідчення.

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст,  суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.
Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі №910/7038/17.
Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом оспорюваного договору було визначено, права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора відповідно до цього договору у обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги (п. 2.2 спірного договору).
Тобто, сторони обумовили перехід прав вимоги, що існувало у банку, а саме предметом договору про відступлення (купівлі-продажу) є продаж активів майна банку, що ліквідується. Продаж активів здійснюється відповідно до Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 24.03.2016 року №388 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 року за №606/28736.
Згідно п.4 розділу VIIПорядку продажу активів (майна) банку на відкритих торгах (аукціоні) банк укладає договір купівлі-продажу активу (майна) не раніше трьох робочих днів та не пізніше двадцяти робочих днів з дати завершення відкритих торгів (аукціону) та здійснення переможцем таких відкритих торгів повної оплати коштів за лот. Вказана умова визначені у Регламенті роботи електронної торгової системи щодо організації та проведення відкритих торгів (аукціонів) з продажу активів (майна) банків, що виводяться з ринку та банків, що ліквідуються. Згідно п.8.4 Регламенту укладання договору між банком та переможцем електронних торгів є підтвердженням отримання банком повної оплати вартості лоту згідно з договором. Таким чином, здійснення переможцем відкритих торгів повної оплати за лот є обов`язковою передумовою укладення договору купівлі-продажу активів банку, що ліквідується.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги що до умов договору слід застосовувати Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 24.03.2016 року №388 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 року за №606/28736, тому суд першої інстанції не врахувавши вищенаведені доводи дійшов помилкового висновку про недоведеність переходу до ОСОБА_1 права вимоги за договором, стягнення заборгованості за яким є предметом позову.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційних доводів щодо правомірного відступлення прав вимоги, оскільки сторони договору визначили, що підписання договору та його нотаріальне посвідчення є підтвердженням факту що новий кредитор уже сплатив визначену сторонами ціну договору, який підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. за реєстровим №2228 від 19.06.2018 року.
На підставі зазначеного висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем обставини переходу прави вимоги згідно договору відступлення є необґрунтованими, і зроблені без врахування умов договору та доводів позовних вимог.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що до апеляційної скарги ОСОБА_1 додав копію Протоколу № UA-ЕА-2018-04-06-000181-а від 25.05.2018 року; копію Меморіального ордера № МАВ4775501 від 04 червня 2018 року, копію Меморіального ордера № МАВ4775390 від 04 червня 2018 року, копію Меморіального ордера № МАВ4775406 від 04 червня 2018 року, копію Меморіального ордера № МАВ4775366 від 04 червня 2018 року, та просив суд дослідити їх, зазначаючи, що вказані документи підтверджують результати проведення електронного аукціону з продажу активів банку, що ліквідується, наявність умов про здійснення повного розрахунку до укладення договору купівлі-продажу, однак колегія суддів не приймає до уваги дані документи при перегляді справи, враховуючи наступне.
Неподання зазначених доказів до суду першої інстанції, позивачем за мотивовано впровадженням карантину, відсутністю транспортного сполучення, що в свою чергу не дало йому можливості вчасно долучити дані документи до матеріалів справи.
Колегія суддів, перевіривши зазначені доводи скаржника, доходить висновку про їх непереконливість, зважаючи на наступні обставини.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Статтею 83 ЦПК України унормовано порядок подання доказів, згідно з яким сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до ч. 2 вказаної норми, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
У відповідності до ч.ч. 4, 5 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Частиною 8 статті 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Також передбачено частиною 9 зазначеної статті, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
З урахуванням вказаних вимог статті 83 ЦПК України та відповідно до положень статті 367 ЦПК України, у апеляційного суду не мається підстав для прийняття вказаних документів, які додані ОСОБА_1 до апеляційної скарги, на стадії апеляційного провадження за таких підстав: вказані документи позивачем не були долучені до позовної заяви, хоча предметом позову є саме стягнення заборгованості за договором кредиту; позивач не навів поважних причин неможливості їх подання суду І інстанції..
Крім того, апеляційний суд не вбачає винятковості цього випадку, так як ОСОБА_1 не довів факту неможливості надання цих письмових доказів суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Зважаючи на все вищенаведене, підстав для прийняття та дослідження нових доказів, долучених до апеляційної скарги, які не було без поважних причин надано суду першої інстанції, на стадії апеляційного провадження колегія не вбачає.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України обов`язок доказування позовних вимог і подання у зв`язку з цим відповідних доказів покладається на позивача, у зв`язку з чим ним мають бути дотримані приписи статті 83 ЦПК України, які не були виконані позивачем.
    Враховуючи встановлені судом обставини колегія суддів встановила, що   спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Згідно укладеного договору №014/5810/44/06766  від 16.11.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 , відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 135 000 доларів США зі строком користування кредитними коштами до 15.11.2017 року із сплатою 12 відсотків річних. 
Відповідно додаткової угоди №2 до вищевказаного кредитного договору яка укладена між ПАТ «Фідобанк» та відповідачем умови кредитування були змінені та відповідачу було видано новий транш кредиту в сумі 627 886,16 гривень, який призначався для погашення заборгованості перед банком за кредитним договором у розмірі 78 584 доларів США зі строком користування кредитними коштами до 15.11.2017 року.
У зв`язку із простроченням сплати боргових зобов`язань за кредитним договором понад 90 календарних днів відповідно до п.2.2. додаткової угоди №2 від 09.04.2014 року до кредитного договору та п.4.3.5. кредитного договору з 25.12.2015 року до кінця строку дії кредитного договору встановлено процентну ставку в розмір 24% річних. Про встановлення підвищеної процентної ставки позичальнику 25.12.2015 року надіслано письмове повідомлення.
Всупереч п.2.2. додаткової угоди №2 позичальник до 15.11.2017 року
новий транш кредитної лінії та проценти за користування кредитом сплатив не повністю. Станом на 15.11.2017 року заборгованість позичальника по сплаті основної заборгованості (кредиту) складає 516 727,28 гривень, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом 265 600,41 гривня, заборгованість по сплаті пені 146 695,99 гривень.
Згідно з положеннями статей 625,1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 16.11.2017 року по 27.12.2019 року зі сплати кредиту в розмірі 516 727,28 гривень та відсотків за користування кредитом в розмірі 265 600,41 гривні ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити кредитору додатково 108 743,54 гривні інфляційних втрат та 49 640, 29 гривень з розрахунку трьох відсотків річних.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за кредитним договором  у зв`язку із недоведеністю переходу права вимоги, слід скасувати, і позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити, та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором з фізичною особою №014/5810/44/06766 від 15.02.2008 року на загальну суму 940 711,52 гривні.
Разом з тим, вимоги апелянта про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень не підлягають до задоволення, оскільки матеріли справи не містять належних та допустимих доказів , які б свідчили про вартість та обсяг виконаних робіт адвокатом, витрачених на підготовку даної справи до розгляду. 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків  тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, з урахуванням вимог процесуального закону з  ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір на суму 23517,80 гривень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,- 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2020 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  заборгованість за кредитним договором з фізичною особою №014/5810/44/16766 від 15.02.2008 року в розмірі 940711,52 гривні, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 516727,28 гривень, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 265600,41 гривень, заборгованості по сплаті пені в розмірі 146695,99 гривень, інфляційних втрат з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 108743,54 гривні, та трьох відсотків річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 49640,29 гривень.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір на суму 23517,80 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Дата складання повного тексту постанови 03 листопада 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда 

Н.К. Височанська