Справа № 754/13993/19                                                   Головуючий 1 інстанція- Клочко І.В.
Провадження № 22-ц/824/8797/2019                               Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
06 жовтня 2020 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:     
головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря             Вергелес О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 23 квітня 2020 року у справі за заявою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2, Печерський районний у м.Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві про встановлення факту реєстрації шлюбу,-
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернуласядо суду із вказаною заявою про встановлення юридичного факту,яку мотивувала тим, що 10 грудня 2014 року між нею і громадянином Великобританії ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Феодосійським міським відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим Російської Федерації та видано свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_1 .
Вказувала, що вона є громадянкою України. На час укладення нею шлюбу територію Автономної республіки Крим визнано окупованою територією, а тому свідоцтво про шлюб є недійсним та не створює жодних правоих наслідків, оскільки видане окупаційною владою і не визнається державою Україна. У зв`язку з наведеним, просила встановити факт реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_2 , що був укладений на тимчасово окупованій території АР Крим 10 грудня 2014 року.
Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23 квітня 2020 рокуу задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням заявниця ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її заяву задоволити, посилаючись на невідповідність висновків суд обставинам справи і їх неправильне встановлення, порушення норм процесального та неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована тим, що суд неправильно застосував норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», вказавши, що вона скористалася своїм правом на реєстрацію шлюбу як громадянка
                                                                        -  2  -
Росії, не врахувавши, що вона є громадянкою України і не відмовлялася від громадянства, а тому ідентифікація її як громадянки Росії є невірною. Посилання суду у рішенні на відсутність доказів звернення до Печерського районного у м.Києві відділу державної реєстрації актів цивліьного стану ГТУЮ у м.Києві  не стосується обставин даної справи. Незважаючи на те, що хоча згідно ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» діяльність органів та осіб на окупованій території вважається незаконною, а видані ними акти (рішення, документи) є недійсними і не створюють правових наслідків, суд мав узяти до уваги свідоцтво про укладення шлюбу з урахуванням висновків ЄСПЛ щодо необхідності захищеності усіх прав осіб на території договірних сторін, в тому числі на окупованій території.
Заінтересовані особи відзиву на апеляційну скаргу не подали.
В суді апеляційної інстанції заявниця ОСОБА_1 та її представник адвокат Ігнатов Д.І., який брав участь у режимі відеоконференції, подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Деснянського районного суду м.Києва як незаконне.
            Заінтересована особа ОСОБА_2 надіслав до суду заяву, в якій послався на наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , просив розглядати справу у його відсутність.
Заінтересована особа Печерський районний у м.Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м.Києві подав заяву про розгляд справи за відсутності його пердставника.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки безпідставністю вимог заявника. При цьому суд виходив з того, що заявниця ОСОБА_1 скористалась своїм правом на реєстрацію шлюбу як громадянка Російської Федерації у відповідному органі Російської Федерації, а компетентний орган реєстрації актів цивільного стану України реєстрацію шлюбу заявниці не здійснював, що унеможливлює встановлення такого факту.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Судом першої інстанції встановлено, що як вбачається із належним чином завіреної копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , громадянин Великобританії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали шлюб 10 грудня 2014 року, який зареєстрований Феодосійським міським відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим Російської Федерації, актовий запис № 507.
Відповідно до положень ст.315 ЦПК України судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Зокрема, суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення (п.4 ч.1 ст.315 ЦПК України).
                                                            -  3  -
Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснив, що суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
Згідно роз`яснень п.10 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 суди можуть встановлювати факти реєстрації шлюбу, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану.Суддя не вправі відмовити у принятті заяви чи закрити провадження у справі з тих підстав, що органами РАЦС відмовлено у відновленні запису про реєстрацію акта у зв`язку із відстністю даного запису у книгах реєстрації відповідних записів, що зберегляся.
Уп.18 цієї постанови зазначено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.
Аналіз змісту ст.315 ЦПК України та наведених роз`яснень дає підстави для висновку, що встановлення факту реєстрації шлюбу можливе виключно у випадку реєстрації такого шлюбу, здійсненої компетентним органом реєстрації актів цивільного стану України у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».
Встановлення юридичного факту реєстрації шлюбу органом іноземної держави, в тому числі на окупованій території цивільне процесуальне законодавство України не передбачає.
За таких обставин, з урахуванням того, що шлюб заявниці був зареєстрований відповідним органом Російської Федерації, а шлюбу в Україні заявниця ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не укладала, суд вірно відмовив у задоволенні заяви.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно застосував норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» пославшись на те, що заявниця зареєструвала шлюб як громадянка Росії, не врахувавши, що вона є громадянкою України і не відмовлялася від громадянства, а тому ідентифікація її як громадянки Росії є невірною, необгрунтовані.
За діючими у Російській Федерації правилами одночасно з подачею письмової заяви про укладення шлюбу в обов`язковому порядку пред`являється документ, який посвідчує особу громадянина, який має намір укласти шлюб (ч.1 ст.27 Федерального Закону від 15 листопада 1997 року «Про акти цивільного стану»). Отже, у свідоцтві про укладення шлюбу зазначається громадянство такої особи відповідно до наданого нею документа, а відтак працівники Феодосійського міського відділу записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим Російської Федерації зазначили громадянство заявниці ОСОБА_1 згідно поданого нею документа, який посвідчував її особу.
Відхиляючи наведені доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія Автономної Республіки Крим.
Згідно ст.9 цього Закону України державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, на тимчасово
                                                                        -  4  -
окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, а будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
До таких актів відноситься і свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_1 між заявницею і  ОСОБА_2 , оскільки воно видане органом Російської Федерації на тимчасово окупованій території, на якій органи державної влади, посадові та службові особи України не здійснюють свої повноваження, а відтак є недійсним і не створює правових наслідків, тобто є нікчемним, а відтак юридичний факт з цих підстав встановлений бути не може.
Схожі за змістом висновки щодо недійсності актів та документів органів РФ у АР Крим, викладені у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 428/12639/17 та від 28 серпня 2020 року у справі № 185/2052/19.
Посилання у скарзі на неврахування судом практики та висновків ЄСПЛ щодо необхідності ефективної захищеності усіх прав осіб на території договірних сторін, в тому числі на окупованій території, не грунтуються на законі.
Фактично заявниця мотивує свої вимоги про встановлення факту реєстрації шлюбу необхідністю підтвердити законність реєстрації нею шлюбу органом РФ, що суперечить наведеному вище Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який набрав чинності 27 квітня 2014 року. При цьому заявниця взагалі не посилається на наявність будь-яких перешкод чи неможливості реєстрації нею шлюбу на території України, яка не відноситься до окупованої. 
Доводи апеляційної скарги щодопомилковості висновків суду про відсутність доказів звернення ОСОБА_1 до Печерського районного у м.Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м.Києві необгрунтовані, оскільки заявниця зазначила даний орган реєстрації актів цивільного стану як заінтересовану особу, а відтак з урахуванням положень  процесуального закону про можливість встановлення факту реєстрації шлюбу у випадку, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні, суд вірно встановив дану обставину в рішенні.
Намагання заявниці у скарзі пов`язати зміст п.4 і п.7 ч.1 ст.315 ЦПК України помилкові, оскільки дані норми регулюють встановлення різних юридичних фактів (факту реєстрації шлюбу і факту народження) і не є тотожними.
Висловлені представником заявниці адвокатом Ігнатовим Д.І. доводи щодо можливості застосування при вирішенні заяви положень ст.317 ЦПК України недоречні, оскільки дана норма встановлює особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території і не стосується встановлення факту реєстрації шлюбу. Така позиція законодавця обумовлена елементом непередбачуваності народження та смерті особи, на відміну від реєстрації шлюбу, яка є передбачуваною і такою, що може бути здійснена з дотриманням встановлених законом процедур.
Висловлені заявницею ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції твердження, що рішення суду першої інстанції носить дискримінаційний характер по відношенню до неї безпідставні. Жодних дискримінаційних ознак по відношенню до заявниці дане рішення не містить і таких апеляційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані заявником докази,
                                                                        -  5  -
правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. 
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 23 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 
 
Судді: