УХВАЛА

17 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 420/1963/20
адміністративне провадження № К/9901/28074/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е.,
суддів - Єресько   Л.   О., Шевцової Н.В.,
перевіривши касаційну скаргу Державної міграційної служби України 
на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправною відмову, скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії, -
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив: визнати протиправною відмову Державної міграційної служби України у вирішенні питання про прийняття до громадянства України ОСОБА_1 ; скасувати висновок Державної міграційної служби України від 15 листопада 2019 року «Про припинення провадження за заявою про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 »; зобов`язати Державну міграційну службу України продовжити провадження за заявою про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ; зобов`язати Державну міграційну службу України вирішити питання про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15   вересня 2020 року, позовну заяву задоволено повністю.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідачем подано касаційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року, та ухвалити нове рішення, яким позивачу відмовити у задоволенні позовних вимог.
У тексті касаційної скарги міститься клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06   квітня 2020 року          та постанови     П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року.
Відповідно до частини першої  статті 329 КАС України, касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою                    статті 333 цього Кодексу.
В обґрунтування, скаржником зазначено, що вступна та резолютивна частини постанови апеляційного суду проголошено 15 вересня 2020 року, повний текст постанови скаржником отримано 23 вересня 2020 року. Касаційну скаргу надіслано (здано на пошту) 23 жовтня 2020 року, а отже у строк, передбачений КАС України.
З огляду на викладене, наявні підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, оскільки скаржником подана касаційна скарга протягом 30 днів з дня вручення йому повного тексту оскаржуваної постанови.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з наступного.
Частиною 1     статті 55 Конституції України     встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 129 Конституції України     однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує     ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Відповідно до ч. 1     статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України     (далі -     КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до ч. 3     статті 3 КАС України     провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року відкрито провадження у справі та справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження.
Пунктом 2 ч. 5     статті 328 КАС України     передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності     та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження     (крім справ, які відповідно до цього     Кодексу     розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього     Кодексу     позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до ч. 1, 2, 4     статті 257 КАС України     за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною 6     статті 12 КАС України     передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.
Зі змісту п. 10 ч. 6     статті 12 КАС України     можна зробити висновок про те, що суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (ч. 4     ст. 12 КАС України), а також через складність та інші обставини.
З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом позову у даній справі є визнання протиправною відмови про прийняття до громадянства, скасування висновку та вчинення певних дій.
Обставини, які є критерієм для віднесення вказаної справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні ч. 3 та 4 статті     12     та ч. 4 статті     257 КАС України, відсутні.
Таким чином, для відкриття касаційного провадження за поданою касаційної скаргою скаржник має зазначити наявність випадків, передбачених пп.пп.а)-г) п.2 ч.5     статті 328 КАС України.
У касаційній скарзі відсутнє посилання скаржника на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, чи становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для позивача, або скаржник позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, при розгляді іншої справи.
Доводи позивача зводяться до незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що вони є незаконними та необґрунтованими. Скаржник зазначає, що судами було застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №826/696/18. 
Суд відхиляє вказане твердження скаржника, оскільки висновок про те, що дії ДМС, які полягають у повідомленні позивача про відсутність визначених частиною другою статті 9 Закону України «Про громадянство України», умов для прийняття його до громадянства України є правомірними, не можна розцінювати як такий, що є     висновком із застосування норми права у подібних правовідносинах     відносно касаційної скарги відповідача. Скаржник, посилаючись на невірне застосування судами першої та апеляційної інстанції     статті 9 Закону України «Про громадянство України», не зазначає, в якій частині та яким чином суди невірно застосували цю норму права та відійшли від висновку, викладеного Верховним Судом,          а також, яким чином вищезазначена норма права має бути застосована судом.     
Посилання скаржника на те, що при ухваленні оскаржуваних рішень судами було неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема: Закон України «Про громадянство України», Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень №215, не дає підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France") від 23 жовтня 1996 року, заява № 21920/93; "Гомес де ла Торре проти Іспанії" ("Brualla Gomes de la Torre v. Spain") від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).
Пунктом 22 рішення у справі «Мельник проти України» (заява №23436/03) Європейського Суду з прав людини передбачено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним і воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами і цілями.
На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Згідно з п. 1 ч. 1     ст. 333 КАС України     суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, та не наведено випадків, передбачених пп.пп.а)-г) п.2 ч.5     статті 328 КАС України, за наявності яких можливе касаційне оскарження.
На підставі викладеного, керуючись статтями     248,     328,     329, 333 КАС України,
УХВАЛИВ:
Поновити Державній міграційній службі України строк на касаційне оскарження рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року          та постанови     П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15  вересня 2020 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправною відмову, скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                В.   Е.   Мацедонська
Судді                                                                                                    Л. О.   Єресько
                                                                                                    Н.   В.   Шевцова