Дата документу 11.11.2020 Справа № 336/62/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/62/20                        Головуючий у 1 інстанції Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/3020/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
11 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Юлія Арсенівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Юлія Арсенівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
В позові зазначала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2015 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 104184,26 гривень.
Ухвалою суду від 20.08.2015 року в межах виконання судового рішення було задоволено скаргу ОСОБА_3 на рішення державного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника. 
Ухвалою суду від 15.09.2015 року було скасоване заочне рішення суду від 25.05.2015 року.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.12.2015 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в сумі 117590,76 гривень, а також 3% річних в сумі 2928,65 гривень. 18.05.2015 року ОСОБА_3 продала належний їй будинок за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 . 
Вказуючи, що договір купівлі продажу будинку є фіктивним, адже укладений не з метою настання правових наслідків, а з метою уникнення звернення стягнення на це майно, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 18.05.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року позов залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що договір купівлі-продажу укладений без наміру настання відповідних правових наслідків у вигляді передання права власності на майно.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_3 , відчужуючи належне їй на прав власності нерухоме майно була обізнана про те, що судовий розгляд цивільної справи про стягнення з неї заборгованості на користь позивача на час здійснення правочину триває, постанова державного виконавця про накладення арешту на майно боржника скасована Шевченківським районним судом м. Запоріжжя через недотримання державним виконавцем вимог ЗУ «про виконавче провадження» з формальних підстав, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.
ОСОБА_4 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 104 184,26 грн..
Ухвалою суду від 20 серпня 2015 року розглянуто скаргу ОСОБА_3 на дії та рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС та скасовано постанову державного виконавця Шевченківського ВДВС Запорізького МУЮ від 24 липня 2015 року про накладення арешту на все майно, належне ОСОБА_3 .
У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулась із заявою про перегляд заочного рішення. 
Ухвалою суду від 15 вересня 2015 року заочне рішення суду від 25 травня 2015 року скасовано.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики 117 590,76 гривень, а також 2928,65 гривень в рахунок 3% річних, а також судовий збір.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18 вересня 2015 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
30 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Запоріжгаз збут» укладений договір про надання населенню послуг з газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно виходив з приписів статей 203, 215, 234 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості було скасовано, будь-яких обмежень у праві розпоряджатись майном ОСОБА_3 не мала.
Так, з матеріалів справи вбачається, що спірний договір купівлі-продажу укладено було 18 травня 2015 року, тобто до ухвалення Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 25 травня 2015 року рішення суду. 
Тобто, на момент купівлі-продажу будинку були відсутні судові рішення, що набрали законної сили, а також обтяження відносно спірного будинку.
Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу були відсутні жодні підстави чи обставини, що перешкоджали б вчинення спірного правочину.
Таким чином, за відсутності реального обтяження у вигляді арешту ОСОБА_3 мала всі законні права щодо розпорядження своїм майном шляхом його продажу.
Суду також не надано доказів того, що після укладення договору купівлі-продажу до ОСОБА_4 фактично не перейшли права, що утворюють право власності, зокрема, право володіння та користування будинком.
З наданих ОСОБА_4 до суду першої інстанції документів вбачається, що ОСОБА_4 прийняв будинок у власність, почав там проживати, уклав договір з газопостачання до будинку.
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що договір купівлі-продажу укладений без наміру настання відповідних правових наслідків у вигляді передання права власності на майно, тому підстави для задоволення позову відсутні.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: