КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 754/4192/20                                                          
 провадження № 22-ц/824/13967/2020
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
14 грудня   2020 року                                                                            м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А., 
 
розглянув у порядку письмового провадження справу за  позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою  представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Деснянського районного суду м. Києва  від  25 червня 2020 року у складі судді  Лісовської О. В.,
 
   встановив: 
 
03.04.2020 Акціонерне товариство Комерційний банк  «ПриватБанк» (далі - АТ  КБ  «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання  банківських послуг  № б/н від 22.02.2013 у розмірі 62 402,08 грн станом на  17.03.2020 та витрати  по сплаті судового  збору.
Посилалося на  ті підстави, що  ОСОБА_1   звернувся до   АТ КБ «ПриватБанк»  з метою отримання  банківських послуг, у зв`язку з чим  підписав заяву №б/н  від 22.02.2013 року. При підписанні  анкети-заяви  відповідач підтвердив свою  згоду на те, що   підписана заява разом  з «Умовами та Правилами надання  банківських  послуг» (далі - Умови та Правила) та  «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www. privatbank.uа, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Відповідачу було   відкрито   кредитних рахунок   та встановлено  початковий  ліміт у розмірі, що зазначений у довідці  про зміну  умов  кредитування та обслуговування  картрахунку. 
Для користування  кредитним картковим рахунком  відповідач отримав  кредитну  картку. 
У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 13 500 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.
АТ КБ  «ПриватБанк»  свої зобов`язання  за договором   виконав  в повному  обсязі,  надав  відповідачу  можливість розпоряджатися  кредитними коштами  на умовах, передбачених  договором та в межах  встановленого  кредитного  ліміту. Відповідач зобов`язався здійснювати  погашення   кредиту та процентів  внесенням  грошей  на  кредитний рахунок  у розмірі  не  менше  мінімально обов`язкового  платежу.    
Відповідач  не  надавав  своєчасно  банку  грошові кошти  для погашення   заборгованості, що  має  відображення  у розрахунку  заборгованості за договором  та підтверджується  випискою по рахунку.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 549  ЦК  України та п. 2.1.7.6 договору при порушенні  позичальником строків  платежів  по  якомусь  з грошових зобов`язань,  передбачених  цим договором  більше ніж  на  30 днів,  позичальник зобов`язаний сплатити банку  штраф   в розмірі  500  грн  + 5%  від суми позову.  
У зв`язку з порушенням відповідачем  зобов`язань за кредитним договором, з урахуванням  внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 17.03.2020 виникла заборгованість в сумі 62 402, 08 грн, яка складається з наступного:  32 244, 86 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 12 883,60 грн - заборгованість за відсотками,  нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 13 825, 90 грн - пеня; штрафи відповідно  до  п. 2.1.7.6  Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн  штраф (фіксована частина),  2 947, 72 грн - штраф  (процентна складова).     Заборгованість  за  поточним тілом  кредиту  -  0 грн; заборгованість  за  нарахованими та простроченими  відсотками - 0 грн. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року у задоволенні вказаних  позовних вимог  відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О. Л. просить скасувати рішення  суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Свої доводи мотивує тим, що  відсутність підпису боржника на  відповідних  тарифах,  умовах та  правилах не  свідчить  про  неукладеність  договору,  позаяк  суть договору  приєднання   і полягає в тому,  що  його  умови  визначаються  однією  стороною  одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах,  а інша  сторона  може лише  приєднатися до  таких умов, висловивши певним чином  згоду  на них.
Активізація відповідачем картки  та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору.
Крім цього,  відповідач звертався  до банку  з метою   перевипуску карти,  отримав  перевипущені  картки з новими номерами та продовженим строком  дії, якими продовжив користуватися,  а також  частково   погашав заборгованість  за  договором. 
Посилаючись на  висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові  від 03.07.2019  (справа  №342/180/17-ц), суд не  звернув уваги на  наявні  в матеріалах справи  витяг   з Умов та Правил  надання  банківських послуг ( в редакції,  що  діяла  на  момент  підписання  анкети-заяви) , затвердженої  наказом  від 03.12.2012 №СП -2012-7061750 та   наказ   «Про актуалізацію Умов та правил надання  банківських послуг» від 03.12.2012 №СП-2012-7061750. Вважає,  що  в даній справі суд повинен  був звернути увагу  на  ці обставини та відступити від висновків Великої Палати Верховного  Суду, яка ґрунтується  на можливості банку  надати будь-яку  редакцію  Умов та Правил  надання  банківських послуг. 
Відповідно до витягу з тарифів, сторони домовились, що базова процентна ставка складає 2,5% на місяць; за тратами здійсненими з 01.09.2014 - 2.9%; за тратами здійсненими з 01.04.2015 р. - 3.6%. Відповідно,  суд безпідставно   вважав непогодженими умови щодо  сплати процентів. 
Відповідач не спростував жодними належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами; не заперечував розмір наявної заборгованості.
Висновки суду  про те, що внесені  відповідачем  кошти на  погашення  заборгованості повинні  були спрямовуватися на погашення  безпосередньо  заборгованості за  фактично  отриманими кредитними коштами (тілом кредиту)  суперечать  ст. 534, 1048, 1054  ЦК  України та умовам  договору. 
Суд безпідставно  відмовив у стягнення  фактично  отриманих  кредитних коштів, процентів за ст. 625  ЦК  України та  неустойки,   порушивши  норми матеріального та процесуального права. 
Правом  надання  відзиву на апеляційну скаргу відповідач  не  скористався. 
Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його  недоведеності.
Колегія суддів погоджується з висновками суду  першої інстанції з огляду на таке. 
Як вбачається  з матеріалів справи,  22.02.2013 між АТ КБ «ПриватБанк»  та  ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
До кредитного договору позивач  додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»:  «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів  пільгового  періоду»,  «Універсальна  Contract», «Універсальна  Gold»,   витяг з Умов та правил надання банківських послуг без зазначення дати їх затвердження,  виписку по  рахунку, розрахунок  заборгованості, довідку про  зміну  умов  кредитування  та обслуговування  картрахунку,    довідку про  видані  картки, копію наказу  банку  щодо затвердження змін  до  «Умов  та правил надання  банківських послуг  ПриватБанку» (Україна)  згідно  «було-стало» від 03.12.2012.
За розрахунком  банку  станом  на  17.03.2020 за  ОСОБА_1   утворилась  заборгованість у розмірі 62 402,08 грн, з яких: заборгованість  за простроченим тілом кредиту  - 32 244,86  грн;  заборгованість  за  відсотками на  прострочений кредит  згідно  ст. 625 ЦК  України; 13 825, 90 грн  - пеня; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 2 947,72 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та  вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві ОСОБА_1  від 22 лютого 2013 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту,  та проценти  відповідно до ст. 625 ЦК  України. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщений на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження  № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин  до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16 цс 15).
Також колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна»  та витяг  з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.02.2013 шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року у справі  № 1-12/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по  пені - 13 883,60  грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн, штрафу (процентна складова) - 2947,72  грн у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті в анкеті-заяві  від 22 лютого  2013 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Надані позивачем  до   матеріалів справи  витяг   з Умов та Правил  надання  банківських послуг ( в редакції,  що  діяла  на  момент  підписання  анкети-заяви) , затвердженої  наказом  від 03.12.2012 №СП -2012-7061750 та   наказ   «Про актуалізацію Умов та правил надання  банківських послуг» від 03.12.2012 №СП-2012-7061750  не   доводять  ту обставину, що  суду  надано  конкретну редакцію   Умов та Правил надання  банківських послуг  та Тарифів банку, до якої  приєднався відповідач. 
Так, відповідно  до  вищевказаного  наказу, до Анкети-заяви позичальника  вносяться  зміни,  а саме доповнена   фраза, що  клієнт  згоден  роздрукувати  Умови через  сайт банку. 
В анкеті-заяві позичальника від 22.02.2013 відповідна  фраза відсутня. 
В  той  же час позивач   у відповіді  на відзив від 26.05.2020  посилається на наказ  від 06.03.2010  №СП-2010-256 «Приказ  шаблон  №906».
Відповідно  до ч. 6 ст. 81  ЦПК  України  доказування  не  може  ґрунтуватися на  припущеннях.  
Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач не заперечував розмір наявної заборгованості та помилковість  висновків суду  про те, що  внесені  відповідачем  кошти на  погашення  заборгованості повинні  були спрямовуватися на погашення  безпосередньо  заборгованості за  фактично  отриманими кредитними коштами. 
На  спростування  доводів  позивача  відповідачем  надано   розрахунки  загальної суми витрат  відповідача  та суми списання   грошових коштів  в порушення   п. 2.1.12.9  Умов не  щомісяця,  а раз у  90 днів,  що спричинило  нарахування  пені, штрафів та  створення  для  відповідача «боргової  ями» (а.с.  156- 158).    
З  довідки про  зміну  умов  кредитування та обслуговування  кредитної картки  вбачається,  що  31.01.2017  кредитний ліміт  збільшено  до  13 500  грн (а.с.52).
Відповідно  до  виписки, наданої банком,  станом на  30.01.2017  залишок   після операції  становив  14 520,71 грн. Починаючи з  01.03.2017  відповідач  кредитним лімітом  та кредитною карткою не  користувався для видатків.    При цьому  сума автоматичного   погашення  простроченої заборгованості з карти відповідача  НОМЕР_1 за період з  04.05.2017  по  30.05.2019 склала   26 555,98 грн.   
З огляду на  те, що  анкета-заява від 22 лютого 2013 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків та  пені,   суми надходжень, які  банком  були розподілені на  погашення  складових заборгованостей підлягають  зарахуванню  саме на погашення   тіла  кредиту. 
За таких обстави суд першої  інстанції дійшов правильного висновку про  відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку  по сплаті заборгованості за  простроченим тілом  кредиту   в сумі 32 244,86 грн  та заборгованості по  відсоткам, нарахованими на  прострочений кредит згідно ст. 625  ЦК  України. 
Оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України  суд
 
постановив :
 
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни  залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва  від  25 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не  підлягає.
 
Суддя-доповідач:                                                 Г.  М. Кирилюк
 
Судді:                                                                    Т.  А. Семенюк  
 
                                                                                І.  М. Рейнарт