Головуючий у І інстанції  Гончарук В.П.
Провадження №22-ц/824/10158/2020                                                            Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
      22 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:         Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                             Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,
              при секретарі:                    Ковтун М.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, зобов`язання вчинити дії, зняття з реєстрації та заборону вчиняти дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
    У липні 2019 року ОСОБА_1 звернуласядо Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просила виселити відповідача ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_2 виселитися із вказаної квартири, зняти  ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 та заборонити відповідачу приходити без запрошення та заходити без дозволу власника до вищевказаної квартири.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що відповідач є її сином, з яким у неї склалися досить складні, напружені стосунки.
Позивач є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 , у якій, крім неї, зареєстрований її син ОСОБА_2 , який без дозволу позивача та проти її волі у 2013 році вселився у належну їй квартиру, незважаючи на наявність у нього власної квартири.
Позивач у позові зазначала, що після сварки у вересні 2018 року відповідач зібрав її речі та вигнав з квартири, змінив замки до вхідних дверей квартири та весь цей час позивач вимушена проживати у своїх знайомих та боїться проживати у спірній квартирі, а коли вона там періодично перебуває, відповідач вчиняє відносно неї як фізичне, так і психологічне насильство, принижує її честь та гідність, втручається в її приватне життя. Крім того, відповідач не сплачує за комунальні послуги, не підтримує у квартирі чистоту та порядок, що створює позивачу незручності, як власнику квартири. 
Протиправність дій відповідача підтверджується зверненнями позивача за захистом своїх прав до правоохоронних органів, до медичних закладів з приводу побиття та до суду, про що свідчать Витяги з ЄРДР від 26.06.2019 року та від 27.05.2019 року, а також постанова Дніпровського районного суду м. Києва про закриття провадження щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП на підставі ст. 38 КУпАП та докази звернення позивача до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно відповідача.
Зважаючи на те, що відповідач створює позивачу, як власнику житла, нестерпні умови проживання, жорстоко поводиться з нею, бажає їй смерті, виганяє з квартири, вчиняє стосовно позивача психологічне, економічне та фізичне насильство, чим унеможливлює спільне проживання із ним у одній квартирі, позивач на підставі ст.ст. 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України звернулась до суду з позовом про виселення відповідача з квартири та зняття його з реєстрації.
    Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
    Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилалась на те, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції в порушення конституційного права на свободу вільно розпоряджатися своєю власністю, остаточно позбавив позивача поваги до її людської гідності та по суті дозволив відповідачу і далі посягати на права, свободи, честь і гідність позивача. Крім того, судом першої інстанції неповно та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, зокрема, судом не надано оцінки показам позивача, допитаної в якості свідка, які підтверджують обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, та безпідставно відхилені інші, надані позивачем, належні та допустимі докази. 
    В апеляційному суді позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Ніколюк О.Л., апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав. 
    Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
    Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
    Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.24-25), в якій, крім неї, зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (а.с.23).
Звертаючись з позовом до суду, позивач просила суд про виселення відповідача зі спірної квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку, з посиланням на застосування до відносин, які виникли між сторонами, положень ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України.
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначила, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні належною їй на праві власності квартирою, застосовує до неї як психічне, так і фізичне насильство, за комунальні послуги не сплачує, що створює позивачу, як власнику квартири, незручності.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
    Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
    Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
    Статтею 47 Конституції України  проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
    У відповідності до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
    Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Статтею 116 даного Кодексу визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
    Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
    Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
    Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
    Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності передбачених законом підстав для виселення відповідача ОСОБА_2 з належної їй квартири, в якій він зареєстрований з 1994 року.   
    Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, з наявністю яких стаття 116 ЖК Української РСР пов`язує можливість бути виселеним без надання іншого жилого приміщення.
    Самі по собі факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. При цьому посилання позивача на Витяг з ЄРДР від 26.06.2019 року щодо побиття та нанесення їй тілесних ушкоджень відповідачем не свідчить про застосування до нього заходів впливу компетентними органами, а постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 07.03.2018 року, на яку посилається позивач, стосується неправомірних дій ОСОБА_2 стосовно його дружини ОСОБА_2 , а не позивача ОСОБА_1 , тобто є неналежним доказом в даній справі.
    Враховуючи факт недоведеності позивачем підстав її позовних вимог, зважаючи на гарантоване кожній особі право на повагу до житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 з належної їй квартири та зняття його з реєстраційного обліку у ній.
    Аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
    Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
    Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
    Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
    Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.  
    Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
    Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
    Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року - залишити без змін.
 
    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
    Головуючий: 
 
    Судді: