Ухвала
Іменем України
 
28 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 369/812/20
провадження № 61-18776ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2020 року у складі судді 
Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Голуб С. А., Таргоній Д. О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця і переведення обов`язку покупця,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця і переведення обов`язку покупця. 
 
Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки, оформленої на ОСОБА_1 , кадастровий номер 3222480401:01:001:5041 до вирішення спору по суті.
 
Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій 
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 11 листопада 2020 року, заяву ОСОБА_2 задоволено. 
 
Забезпечено позов шляхом заборони вчинення будь-яких дій щодо земельної ділянки, яка оформлена на ОСОБА_1 , кадастровий номер 3222480401:01:001:5041 до вирішення спору по суті.
 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити у подальшому виконання можливого судового рішення про задоволення позову. В оцінці доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції урахував, що судами було відмовлено ОСОБА_2 у вжитті заходів забезпечення позову до подання позовних заяв про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги та визнання права власності на будинок, який заходиться на спірній земельні ділянці, а тому зазначені обставини не стосувалися предмету спору в даній справі і не підлягали врахуванню судом першої інстанції при вирішенні заявленого питання після пред`явлення позову про визнання правочину частково недійним. Відхиляючи посилання ОСОБА_1 про те, що земельна ділянка, кадастровий номер 3222480401:01:001:5041 належить їй не на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, а відповідно до рішення сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, апеляційний суд виходив із того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що місцевим судом вжито заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії щодо земельної ділянки, яка фактично не була предметом правочину, укладеного 09 жовтня 
2002 року між нею та ОСОБА_3 . 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, мотивоване тим, що повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду заявник отримала лише 18 листопада 2020 року.
 
За змістом частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Ураховуючи, що причини пропуску строку на касаційне оскарження, наведені заявником є поважними, підтверджені належними доказами, касаційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня отримання заявником копії оскаржуваної постанови апеляційного суду, а тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню, а строк поновленню.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій самоусунулися від встановлення зв`язку між предметом позову та земельною ділянкою на яку накладено заборону, мотивувавши це тим, що зазначений зв`язок слід встановлювати лише під час розгляду справи по суті. Вжиті заходи забезпечення позову жодним чином не забезпечать виконання судового рішення у цій справі, а лише порушують її право власності на цю земельну ділянку. Суди проігнорували той факт, що земельна ділянка належить їй на підставі рішення Білгородської сільської ради від 27 грудня 2019 року № 607/9, а не на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2002 року, а тому дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
 
Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
 
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 про безпідставність вжиття місцевим судом заходів забезпечення позову, апеляційний суд виходив із того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує спір щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,167 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, укладеного 09 жовтня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у частині покупця та переведення обов`язку покупця з відповідача на позивача.
 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 січня 2020 року, ОСОБА_1 на підставі рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 
від 27 грудня 2019 року № 607/9, 13 січня 2020 року зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 3222480401:01:001:5041, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та спору (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Судами встановлено, що між сторонами існують неприязні сімейні відносини як батька і доньки, та спір щодо земельної ділянки, яка є суміжною із земельною ділянкою позивача площею 0,15 га, розташованою за указаною адресою. Матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що після внесення даних про земельну ділянку відповідача до земельного кадастру та реєстрації права власності на неї, остання вчиняє дії щодо платного відчуження земельної ділянки.
 
Таким чином, урахувавши вимоги щодо співмірності обраного заявником заходу забезпечення позову щодо позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для заборони вчиняти будь-які дії щодо спірної земельної ділянки, оскільки незастосування заходів забезпечення позову може значно ускладнити чи зробити неможливим виконання можливого судового рішення про задоволення позову у справі.
 
Задоволення заяви про забезпечення позову не є фактичним вирішенням справи по суті і не порушує права відповідача щодо користування та володіння цим майном, а лише обмежує її у здійсненні прав на його відчуження на певний період.
 
У цілому наведені заявником доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, оскільки стосуються вирішення спору по суті. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи наведене, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2020 року та постанова Київського апеляційного суду 
від 11 листопада 2020 року, ухвалені з дотриманням норм процесуального права. Доводи касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Керуючись статтею 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 11 листопада 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця і переведення обов`язку покупця, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                        Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак