Постанова                       
Іменем України
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 642/144/18-ц
провадження № 61-635св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , правонаступник якого ОСОБА_2 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 на постанову Харківського апеляційної суду від 05 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та додаткових витрат у зв`язку з каліцтвом.
Позов мотивований тим, що на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2003 року по справі № 22-а-3279/2003 року та рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 10 червня 2005 року зі статутного територіально-галузевого об`єднання «Південна залізниця» (далі -СТГО «Південна залізниця») на користь ОСОБА_1 було стягнуто грошові кошти в якості відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що спричинило каліцтво. Зобов`язано СТГО «Південна залізниця» проводити відповідний перерахунок стягнутих коштів у відповідності до чинного законодавства.
Оскільки відповідач свого обов`язку щодо проведення перерахунку належних позивачу коштів добровільно не проводив, рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 15 травня 2017 року з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 стягнуто одноразово заборгованість по відшкодуванню втраченого заробітку за період з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 45 196,77 грн, заборгованість щодо виплат на постійний сторонній догляд та побутове обслуговування за період з 01 січня 2008 року по 01 серпня 2016 року у розмірі 37 518,75 грн, а всього 82 715,52 грн. Стягнуто щомісячно починаючи з 01 січня 2017 року довічно, втрачений заробіток у розмірі 1 280,00 грн; витрати на постійний сторонній догляд та побутове обслуговування у розмірі 2 400,00 грн, а всього 3 680,00 грн з подальшим перерахунком у відповідності до чинного законодавства. Зазначене рішення суду було виконане відповідачем у червні 2017 року. 
Проте, порушення термінів виплати належних ОСОБА_1 сум, призвели до втрати частини доходу, а тому стягнуті за рішеннями суду кошти підлягають коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.
ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на свою користь одноразово суму компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку в розмірі 58 756,96 грн, одноразово суму компенсації за несвоєчасну виплату допомоги по догляду в розмірі 43 741,36 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 440,00 грн.
Короткий зміст судових рішень
Справа переглядалась неодноразово.
Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 03 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено.
Стягнено з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразово суму компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку у розмірі 58 756,96 грн.
Стягнено з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразово суму компенсації за несвоєчасну виплату допомоги по догляду у розмірі 43 741,36 грн.
Стягнено з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 440,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що попередніми рішеннями судів було встановлено обов`язок ПАТ «Українська залізниця» виплачувати позивачу втрачений заробіток і допомогу по догляду. Несвоєчасне виконання вказаного обов`язку тягне за собою виплату компенсації як за несвоєчасний розрахунок роботодавця із працівником. При цьому керувався КЗпП, Законом України «Про оплату праці», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159 (надалі Порядок № 159 від 21.02.2001 року), Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплат, затвердженим постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427. Також суд першої інстанції виходив з доведеності витрат ОСОБА_1 на правову допомогу.
Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 
19 квітня 2018 року стягнено з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1 024,98 грн.
Постановою апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» задоволено.
Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 03 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково.
Постанову апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правила статей 1218, 1219, 1227 ЦК України, не вирішив питання про залучення до участі у справі членів сім`ї або спадкоємців позивача. 
Короткий зміст оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» задоволено.
Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 03 квітня 2018 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Судові витрати ПАТ «Українська залізниця» компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми трудового законодавства, що регулюють порядок компенсації громадянам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати з боку роботодавця. Не врахував, що стягнення з ПАТ «Українська залізниця» здійснюється як з юридичної особи, що завдала шкоди каліцтвом фізичній особі, а не як з роботодавця, що відшкодовує шкоду завдану каліцтвом фізичній особі в результаті нещасного випадку на виробництві. Вимог про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» індексації грошових доходів ОСОБА_1 на підставі Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ № 1078 від 17 липня 2003 року (надалі Порядок № 1078 від 17 липня 2003 року), позивач не заявляв та відповідних розрахунків не надавав, тому, суд апеляційної інстанції не вправі вийти за межі заявленого позивачем і розглянутого судом першої інстанції позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У січні 2020 року представник правонаступника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 03 квітня 2018 року.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд помилково послався на частину другу статті 1208 ЦК України, оскільки позивачу вперше визначено розмір відшкодування, виходячи з його середньомісячної зарплати, а не мінімальної заробітної плати. Суд допустив неправильне застосування Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ № 1078 від 17 липня 2003 року. Судом апеляційної інстанції взагалі не розглянута правова природа сум, стягнутих за рішенням суду від 15 травня 2017 року у справі № 642/786/17 та підстави позовних вимог у даній справі, які зумовлені виключно їх несвоєчасною виплатою. Право особи на отримання належних їй виплат та компенсації має фундаментальне значення, а прийнята постанова судом апеляційної інстанції не відповідає єдиній правозастосовчій практиці та порушує права позивача. 
Позиція інших учасників справи
У лютому 2020 року АТ «Українська залізниця» направило до Верховного суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а постанову Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року без змін.
Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми трудового законодавства, що регулюють порядок компенсації громадянам втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати з боку роботодавця. Судом першої інстанції не було враховано, що стягнення з ПАТ «Українська залізниця» здійснюється як з юридичної особи, що завдала шкоди каліцтвом фізичній особі, а не як з роботодавця, що відшкодовує шкоду завдану каліцтвом фізичній особі в результаті нещасного випадку на виробництві. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у малозначній справі, оскільки аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що вона може стосуватися питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), витребувано справу.
У лютому 2020 року матеріали цивільної справи № 642/144/18 надійшли до  Верховного Суду та 13 лютого 2020 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.
Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2020 року справу № 642/144/18 призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просив стягнути компенсацію за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та допомоги по догляду в зв`язку з відшкодуванням шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що спричинило каліцтво.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з чим ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року до участі у справі залучено правонаступника - ОСОБА_2 .
За змістом статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;  право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
На момент смерті позивача рішення суду першої інстанції, яким було задоволено позов ОСОБА_1 , не набрало законної сили, оскільки справа перебувала на апеляційному перегляді. Тобто на момент смерті спадкодавця відсутні правові підстави (судові рішення, інші документи), на підставі яких позивачу належали певні виплати.
Отже, спірні правовідносини не допускають правонаступництво.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 07 лютого 2019 року у справі №752/17889/14-ц (провадження №61-7265св18) та Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 17 серпня 2018 року у справі №825/3610/15-а (провадження №К/9901/23206/18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За змістом частини першої та третьої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37 цс 20) Верховний Суд дійшов висновку, що «у випадку, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 6 частини першої статті 186 ЦПК України), а у разі, коли провадження у справі вже відкрито, - закриває таке провадження (пункт 7 частини першої статті 255 ЦПК України). Проте, якщо суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи-сторони у спорі чи припинення юридичної особи-сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі (частина третя статті 377 ЦПК України). Аналогічно не можна скасувати у касаційному порядку повністю чи частково із закриттям провадження у справі законне й обґрунтоване рішення суду першої або апеляційної інстанції (частина третя статті 414 ЦПК України)».
Суд апеляційної інстанції на зазначені обставини справи та вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позовних вимог. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статями 400, 409 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Харківського апеляційної суду від 05 грудня 2019 рокускасувати.
Справу №642/144/18-ц направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Харківського апеляційної суду від 05 грудня 2019 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
                                                                                       М. М. Русинчук