П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/525/20	
Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
 Турецької І.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Херсонській області, Автономної Республіці Крим та м. Севастополі    на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Херсонській області, Автономної Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування    вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20 лютого 2020 року № Ф-1082-25,-

В С Т А Н О В И Л А :

28 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби в Херсонській області, Автономної Республіці Крим та м. Севастополі, в якій просила визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі  про сплату боргу (недоїмки) від 20 лютого 2020 року за № Ф-1082-25 в сумі 35369,43 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що оскаржена вимога є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки під час перебування в статусі фізичної особи-підприємця вона була працевлаштована за основним місцем роботи в ТОВ "Херсонський тепличний комбінат" (код ЄДРПОУ 37238536), в якому отримувала заробітну плату. Також, позивачка вказує, що під час перебування у статусі ФОП не провадила підприємницьку діяльність, господарських договорів не укладала, найману працю не використовувала, а ТОВ "Херсонський тепличний комбінат" здійснювало за неї сплату єдиного соціального внеску за ставками, передбаченими чинним законодавством в розмірі, що не менше мінімального, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України за формою ОК-5. Крім того, позивач вважає, що мало місце порушення відповідачем строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску. 
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що ФОП, які застосовують спрощену систему оподаткування, сплачують єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід у цей період чи ні. Позивачка з 01.07.2012 по 01.01.2016 перебувала на спрощеній системі оподаткування. Контролюючим органом нараховано позивачці єдиний соціальний внесок за IV квартал 2013 року - 1218,67 грн., 2014 рік - 5071,80 грн., 2015 рік - 5293,88 грн., за 2016 рік - 0,00 грн. Також, позивач була платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у 2017-2018 роках та І-II кварталі 2019 року. Нарахування платнику єдиного внеску здійснювалося автоматично на рівні ДФС України поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника. Позивачу не здійснено нарахування єдиного соціального внеску за III квартал 2019 року і по теперішній час, так як 03.09.2019 нею припинилася підприємницьку діяльність. Крім того, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе, як фізичні особи-підприємці. Сплата єдиного соціального внеску у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу-підприємця, яка працює найманим працівником, єдиний соціальний внесок сплачує роботодавець (утримань єдиного соціального внеску із заробітної плати немає). Разом з тим, за переконанням податкового органу, з доданих позивачкою до матеріалів справи документів (довідка ОК-5), вбачається, що постійного відрахування єдиного соціального внеску у мінімальному розмірі її роботодавцем не здійснювалось. У 2017 році позивач працювала у роботодавця лише 2 місяці, а у 2018 році - 10 місяців. На підставі викладеного, вважає, що вимога податкового органу скасуванню не підлягає.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 24квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що надавав інформацію та підстави нарахування позивачу ЄСВ за період до 01.01.2017. Крім того, управлінням ДПС надано детальний розрахунок єдиного внеску з урахуванням норм чинного законодавства, періодів та щоквартальних нарахувань. В іншому податковий орган посилається на доводи, що містяться у відзиві на позовну заяву.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.
З 10.09.2007 ОСОБА_2 зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців як фізична особа – підприємець (а.с. 47).
14.11.2018 ОСОБА_2 зареєструвала шлюб с гр. ОСОБА_3 , про що Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Херсонській області вчинено актовий запис № 1400 від 14.11.2018. Після реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 14.11.2018 року серія НОМЕР_1 , виданим Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Херсонській області (а.с. 15).
03.09.2019  ФОП ОСОБА_1 припинено підприємницьку діяльність на підставі власного рішення, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ (а.с. 48).
За відомостями трудової книжки позивача, остання у періоди з 18.08.2010 до 20.08.2018, з 21.11.2018 до 18.09.2019 була працевлаштована за основним місцем роботи в ТОВ "Херсонський тепличний комбінат" (код ЄДРПОУ 37238536) на посаді головного бухгалтера (а.с. 18).
Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , наданих Пенсійним фондом України за формою ОК-5, підтверджено сплату страхових внесків за періоди: з 01.10.2013 по 31.12.2016, за березень, травень 2017 року, з 01.01.2018 по 31.08.2018, з 01.11.2018 по 30.09.2019 (а.с. 19-21).
На підставі даних інформаційної системи Головного управління ДПС у Херсонській області (витягів з інтегрованої картки з єдиного соціального внеску) позивачу нарахований єдиний соціальний внесок за період 2014-2019 роки на загальну суму 35 369,43 грн (а.с. 39-45).
У зв`язку із наявністю в інтегрованій картці платника відомостей про заборгованість зі сплати єдиного внеску, ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі сформовано та направлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20 лютого 2020 року за № Ф-1082-25 в сумі 35369,43 грн., яку позивачка оскаржила до суду (а.с. 12).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що громадяни, які мають і не припинили статус ФОП, однак фактично ніякої підприємницької діяльності не здійснюють, оскільки перебувають у трудових відносинах як наймані працівники з іншим роботодавцем, не зобов`язані двічі сплачувати суму ЄСВ на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Предметом спору у даній справі є оцінка правомірності податкової вимоги №Ф-1082-25  від 20 лютого 2020 року про сплату боргу (недоїмки, штрафи та пеню) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 35369,43 грн.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає  Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI  (далі – Закон України №2464-VI).
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 1 Закону № 2464-VI  єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
За приписами п. 1 ч. 2  ст. 6  Закону України № 2464-VI  платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до ч.8 ст. 9 Закону України № 2464-VI платники єдиного внеску, зокрема   зазначені у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI   єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (зміни до пункту цієї статті внесені з 01 січня 2017 року) .
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 7 Закону України № 2464-VI  єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої  статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно п. 5 ч. 1  ст. 1 Закону № 2464-VI  мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Єдиний внесок для платників, зазначених у  статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної  статтею 7 цього Закону  бази нарахування єдиного внеску (ч. 5  ст. 8 цього Закону).
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. 
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. 
Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.  
Судова колегія звертає увагу, що  відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України №2464-VI не врегульовано.
На думку суду особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.  
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19),у постанові від 02 квітня 2020 року (справа №620/2449/19),   та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 22вересня 2020 року (справа №620/2772/19).
Інше тлумачення норм Закону України № 2464-VI, яке здійснене відповідачем  щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
На підтвердження працевлаштування та сплату єдиного внеску позивачем до суду надано копію трудової книжки, що підтверджує факт її працевлаштування на посаді головного бухгалтера в ТОВ "Херсонський тепличний комбінат" у періоди з 18.08.2010 до 20.08.2018, з 21.11.2018 до 18.09.2019, а також індивідуальні відомості ПФУ про застраховану особу за формою ОК-5, якими підтверджено сплату страхових внесків за періоди: з 01.10.2013 по 31.12.2016, за березень, травень 2017 року, з 01.01.2018 по 31.08.2018, з 01.11.2018 по 30.09.2019 (а.с. 18, 19-21).
Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні    Закону України № 2464-VI    позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього частково в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка мала право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Погоджуючись з доводами суду щодо протиправності оскаржуваної податкової вимоги, судова колегія також зазначає, що позивачем не спростовані доводи контролюючого органу щодо несплати позивачем  єдиного соціального внеску в  період з 01.01.2017 до 28.02.2017, квітень 2017, періоди з 01.06.2017 до 31.12.2017, з 01.09.2018 до 31.10.2019, коли ОСОБА_1 не була працевлаштована, що підтверджується індивідуальними відомостями ПФУ про застраховану особу за формою ОК-5.
Отже, позивачем частково підтверджено сплату єдиного внеску роботодавцем - ТОВ "Херсонський тепличний комбінат": з 01.10.2013 по 31.12.2016, за березень, травень 2017 року, з 01.01.2018 по 31.08.2018, з 01.11.2018 по 30.09.2019, тобто не за весь період, за який виставлялась податкова вимога від 20 лютого 2020 року за № Ф-1082-25.
Разом з тим, враховуючи неправомірність зазначеної податкової вимоги в певній частині, яку судова колегія позбавлена можливості відокремити, вона підлягає скасуванню повністю, як протиправна.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оцінюючи викладене в сукупності та незважаючи на виявлені недоліки судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.
Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 04 березня 2020 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 308,311,315,316,321,322,325,328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Херсонській області, Автономної Республіці Крим та м. Севастополі - залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                          І.О. Турецька