Постанова                                                
Іменем України
 
12 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 501/2161/16-ц
провадження № 61-16461св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
третя особа - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2018 року у складі судді Смирнова В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки.  
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 04 вересня 2007 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір про надання споживчого кредиту № 11208608000 (далі - кредитний договір), за умовами якого йому надано кредитні кошти у розмірі 127 500,00 дол. США на придбання квартири, зі сплатою 10,5 процентів річних, строком на 252 місяці.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором:
- 04 вересня 2007 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Слаєвою Р. К., зареєстрований у реєстрі за № 11402, за умовами якого він передав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ;
- 04 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язалася солідарно відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.
 
У порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила № 168), банк при укладенні оспорюваного кредитного договору, не надав йому повну інформацію про умови кредитування, у тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту, а також детального розпису загальної вартості кредиту. Крім того, пунктом 8.1. кредитного договору, передбачено право банку нараховувати підвищені проценти на прострочену суму основного боргу без укладення відповідних додаткових угод. Зазначене свідчить про те, що банк включив до кредитного договору положення, які відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах та дискримінаційні по відношенню до споживача правила зміни відсоткової ставки. 
 
Посилаючись на наведене, а також на те, що у силу положень частини другої статті 548 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, позивач просив визнати недійсними: договір про надання споживчого кредиту від 04 вересня 2007 року № 11208608000, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»; договір поруки від 04 вересня 2007 року № 138475, укладений між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»; договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Слаєвою Р. К., зареєстрований у реєстрі за 
№ 11402, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк».
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема, що умови оспорюваного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності. При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх його істотних та інших умов договору, у тому числі щодо мети, розміру та строку кредитування, умов та порядку його видачі і погашення, видів забезпечення зобов`язання позичальника, процентної ставки, порядку плати за кредит, прав та обов`язків сторін, відповідальності позичальника, що засвідчено підписом позичальника на кожному аркуші кредитного договору, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору. Зважаючи на відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання недійсними укладених на його забезпечення договорів іпотеки та поруки.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2018 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги, відзиву на неї
 
У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2018 року і постанову Одеського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не урахували та не надали належної оцінки його доводам про те, що оспорюваний кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не містить умов, які відповідно до пунктів 3.2, 3.4 розділу 3 Правил 
№ 168, визнані обов`язковими, зокрема графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості усіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача по кожному платіжному періоду. У додатку № 2 до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та незрозуміло для споживача, згідно з ним встановлено, що кінцева сума процентів за користування кредитними коштами перевищує суму кредиту у декілька разів, тоді як детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача банк не надав. Вирішуючи зазначений спір, суди неправильно застосували положення частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», аналіз яких дає підстави для висновку, що несправедливими є положення кредитного договору, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, та не урахували, що пунктом 8.1. кредитного договору передбачено право банку нараховувати підвищені відсотки без укладення відповідних угод до нього (пункт 10.2.), що є підставою для визнання зазначених положень договору недійсними.
 
У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від АТ «УкрСиббанк», у якому відповідач просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи та правильно застосували норми матеріального права. Зазначив, що кредитний договір відповідає вимогам пунктів 3.2, 3.4 розділу 3 Правил № 168, які кореспондуються з положеннями частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, як убачається зі змісту кредитного договору, його невід`ємною частиною є додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», який підписано сторонами. Зазначене свідчить про те, що укладаючи кредитний договір, сторони дійшли згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема суми кредиту, дати його видачі, річної процентної ставки, умови повернення кредиту, нарахування та сплати процентів, порядку сплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. У разі незгоди з умовами кредитного договору, ОСОБА_1 мав можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Крім того, перед підписанням кредитного договору, позивач ознайомився з його умовами, у тому числі з пунктом 8.1., у якому зазначено, що у випадку порушення позичальником зобов'язання в частині несплати чергового ануїтентного платежу, банк нараховує підвищені проценти на прострочену суму основного боргу, погодився з даними умовами, і не вважав їх несправедливими.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з місцевого суду .
 
Матеріали справи надійшли до Верховного Суду у листопаді 2019 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що 04 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір про надання споживчого кредиту № 11208608000, за умовами якого йому надано кредитні кошти у розмірі 127 500,00 дол. США на придбання квартири, зі сплатою 10,5 процентів річних, строком на 252 місяці.
 
Того ж дня, між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладена додаткова угода № 1 до договору, за змістом якої сторони погодили додати до договору про надання споживчого кредиту 
від 04 вересня 2007 року № 11208608000 додаток № 2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту».
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором:
- 04 вересня 2007 року між  ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Слаєвою Р. К., зареєстрований у реєстрі за № 11402, за умовами якого він передав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 ;
- 04 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язалася солідарно відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Установлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
 
За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) .
 
Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі 
№ 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зараз і надалі у редакції чинній на час укладання оспорюваного кредитного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. 
 
Зазначений правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13. 
 
Відповідно до пункту 3.1 Правил № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами кредитного договору, банки зобов`язані укредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.
 
Відомостями про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
 
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Судами встановлено, що оспорюваний кредитний договір з додатками підписаний позивачем, що свідчить про його згоду з усіма його істотними умовами, та тривалий час ним виконувався без будь-яких запечень щодо його умов, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, у тому числі реальну проценту ставку та абсолютне значення здорожчання кредиту, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.
 
Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 215 ЦК України та статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 , з урахуванням принципу змагальності сторін, зобов`язаний був довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення заявлених ним вимог, натомість належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину не надав.
 
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та обгрунтовано виходив з відсутності підстав для визнання недійсним кредитного договору та договорів, укладених на його забезпечення, оскільки банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами № 168, сторони узгодили всі істотні умови договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.
 
Доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у позовній заяві та апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволеннякасаційної скаргиОСОБА_1 .
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак