Постанова
іменем України
10 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 759/18199/14-к
провадження № 51-2670км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
засудженого                                                           ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року у кримінальному провадженні,внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013110100015349, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Носиківки Шаргородського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, жителя АДРЕСА_2 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК.

Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року  ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
За цим же вироком також засуджено ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК останнього звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та звільнено його від призначеного покарання на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Судові рішення щодо нього в касаційному порядку не оскаржено.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволено частково та стягнуто з нього на її користь 1072,96 грн та 10 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто з обвинувачених солідарно на його користь 69 818,12 грн та 50 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.
За вироком суду обвинувачених визнано винуватими у тому, що  ОСОБА_7 5 жовтня 2013 року близько 02:30, знаходячись біля під`їзду № 2 будинку № 5 на вулиці І. Гонти у м. Києві, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинив словесну сварку з ОСОБА_10 , яка переросла в бійку, під час якої вони впали на землю та почали завдавати один одному удари руками в різні частини тулуба.У ході бійки ОСОБА_9 , яка знаходилась поблизу з ОСОБА_11 , з метою припинення бійки та, намагаючись відтягнути ОСОБА_7 від ОСОБА_10 , підійшла та схопила ОСОБА_7 рукою за шию, однак останній вкусив ОСОБА_9 за палець, чим заподіяв їй легке тілесне ушкодження.
У цей час до ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 підійшов ОСОБА_8 , який раніше знаходився поруч із ОСОБА_11 , та разом з ОСОБА_7 відштовхнули ОСОБА_9 у бік, після чого ОСОБА_8 наніс декілька ударів рукою ОСОБА_10 у різні частини тулуба, а потім стрибнув на ноги потерпілому, чим заподіяв останньому середньої тяжкості тілесне ушкодження. 
Надалі ОСОБА_8 відтягнув ОСОБА_7 від ОСОБА_10 і вони разом пішли в бік лісопарку.
Київський апеляційний суд ухвалою від 15 січня 2020 року залишив апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення, а вирок місцевого суду – без змін.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК (відсутній умисел і мотив на вчинення хуліганських дій). Вважає, що місцевий суд безпідставно не визнав неналежними і недопустимими доказами показання потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_11 щодо обставин події (свідок ОСОБА_11 є дружиною ОСОБА_10 та перебуває в службових відносинах з ОСОБА_9 ), надавши цим показанням неправильну оцінку та виклавши їх у вироку невірно. Крім того, місцевий суд не дав належної оцінки показанням обвинуваченого ОСОБА_8 , який і був ініціатором конфлікту, а також усупереч вимогам ст. 22 КПК безпідставно відмовив у задоволенні клопотання обвинуваченого про допит свідка ОСОБА_13 (очевидця події).
Вважає, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 23, ч. 3 ст. 404 КПК безпосередньо не дослідив показань свідків, не допитав їх, чим порушив його право на захист, а також, залишаючи апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення, не перевірив викладених у ній доводів, не надав на ці доводи вичерпних відповідей, через що рішення цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та захисник підтримали подану касаційну скаргу і просили її задовольнити.
Прокурор заперечувала проти задоволення вказаної касаційної скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , котрий хоча і не визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, однак не заперечував щодо конфлікту між ним та потерпілими, факту нанесення ним потерпілим тілесних ушкоджень; показаннями іншого обвинуваченого ОСОБА_8 , котрий повністю визнав свою вину та надав пояснення з приводу обставин події, які повністю узгоджуються з показаннями потерпілих та свідків, а також з іншими наявними в матеріалах справи доказами; показаннями потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 щодо обставин, які їм були відомі, та подій, очевидцями яких вони були; даними протоколів слідчих дій, висновками судово-медичних експертиз та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності – достатніми, місцевий суд, з чим погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 296 КК.
Суди навели переконливі доводи на обґрунтування такого висновку, тому суд касаційної інстанції визнає його правильним. 
Доводи у касаційній скарзі засудженого щодо відсутності у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК, за який його засуджено (відсутній умисел і мотив на вчинення хуліганських дій), є необґрунтованими з огляду на таке.
Так, основними критеріями відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, між іншим, є об`єкт злочину і така ознака суб`єктивної сторони, як його мотив.
Зі змісту ст. 296 КК вбачається, що об`єктом захисту цієї норми є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, який відображається у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.
Мотивом хуліганства є неповага до суспільства, однак, причини вчинення таких дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони, здебільшого, позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, фактичною підставою кваліфікації кримінального правопорушення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК стали об`єктивні дані (обставини), досліджені в судовому засіданні й зазначені у вироку. Під час юридичної оцінки цих даних були з`ясовані: причина виникнення конфлікту; місце вчинення протиправних дій, обстановка та обставини, за яких відбувався перебіг протиправного посягання; форма та характер дій обвинуваченого.
При цьому, як правильно установив суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, ОСОБА_7 , знаходячись із ОСОБА_8 у громадському місці – на вулиці біля під`їзду будинку у присутності свідків, безпідставно обурившись на справедливе зауваження ОСОБА_10 , в автомобіль якого помилково намагався сісти, вже перебуваючи в таксі, з незрозумілих причин повернувся до компанії, в якій знаходився потерпілий, і безпричинно розпочав бійку, під час якої в активній формі із використанням фізичного насильства відносно потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , посягав саме на порушення громадського порядку із особливою зухвалістю, викликаною його бажанням показати свою зверхність, пов`язану із неповагою до людської гідності та байдужим ставленням до законів і сталих правил поведінки в суспільстві.
З огляду на ці обставини та їх кримінально-правове значення судами попередніх інстанцій було зроблено обґрунтований висновок про наявність у діях ОСОБА_7 ознак хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб. З таками висновками погоджується Верховний Суд.
З урахуванням конкретних обставин справи дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК кваліфіковані правильно.
Посилання у касаційній скарзі засудженого на те, що місцевий суд безпідставно не визнав неналежними і недопустимими доказами показання потерпілих та свідка, є необґрунтованими, з огляду на таке.
У ході касаційного розгляду Судом встановлено, що здобуті у кримінальному провадженні докази, показання потерпілих та свідка були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, їм надано відповідну правову оцінку. Зміст показань цих осіб в оскаржуваних судових рішеннях викладено правильно.
Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевим судом з метою встановлення усіх обставин вчинення злочину було допитано потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_11 . Показання цих осіб, допитаних у ході судового розгляду, місцевий суд взяв до уваги та поклав в основу свого рішення, оскільки вони є логічними, послідовними й такими, що не містять істотних суперечностей і узгоджуються між собою, з показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , з даними висновків судово-медичних експертиз та іншими доказами, й підстав не довіряти їм у суду першої інстанції не було. 
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що допит потерпілих та свідка проведено з дотриманням положень статей 352, 353 КПК, оскільки показання ці особи надавали під присягою, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.
Твердження засудженого про те, що на ОСОБА_8 здійснювався тиск з боку органу досудового розслідування, є безпідставними. Про такі обставини ОСОБА_8 не повідомляв ані суди попередніх інстанцій, ані відповідні правоохоронні органи. В місцевому суді останній показання давав добровільно.
Колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги засудженого в цій частині, оскільки в ході касаційного розгляду процесуальних порушень дослідження місцевим судом доказів (показань) встановлено не було, а вирішення питання достовірності того чи іншого доказу або здійснення переоцінки доказів, здобутих судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до вимог ст. 433 КПК до компетенції суду касаційної інстанції не входить. Під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами, які встановлено судами попередніх інстанцій.
Щодо викладених у касаційній скарзі доводів засудженого про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про виклик та допит свідка ОСОБА_13 , показання котрого мали визначальне значення для встановлення обставин події, колегія суддів зазначає наступне.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, у суді першої інстанції сторона захисту заявила клопотання про допит свідка ОСОБА_13 , яке було задоволено судом, у зв`язку з чим судові засідання неодноразово відкладалися для надання захиснику можливості забезпечити в судове засідання явку цього свідка. Однак сторона захисту не змогла забезпечити його явку в судове засідання, а тому у подальшому у задоволенні цього клопотання суд відмовив. 
Апеляційний суд також задовольнив клопотання захисника про допит свідка ОСОБА_13 , допитав останнього та підставно критично оцінив ці показання з огляду на те, що цей свідок не зміг чітко розповісти про обставини події, які зі сплином п`яти років детально не пам`ятає, його показання не узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілих, свідків та навіть з показаннями ОСОБА_7 , а також з іншими наявними у матеріалах кримінального провадження доказами. 
Доводи засудженого про те, що апеляційний суд допитав свідка ОСОБА_13 поверхово, не узгоджуються з положеннями ст. 22 КПК. Вказаний свідок сторони захисту був допитаний за участю ОСОБА_7 та його захисника. Останні не були обмежені з`ясовувати обставини вчиненого кримінального правопорушення, які цікавили сторону захисту та які були відомі цьому свідку.
Отже, порушень вимог ст. 22 КПК апеляційний суд не допустив.
Твердження ОСОБА_7 , що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 23, ч. 3 ст. 404 КПК безпосередньо не дослідив показань свідків, не допитав їх, чим порушив його право на захист, є голослівними.
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Журналами та аудіозаписами судових засідань суду апеляційної інстанції підтверджено, що сторона захисту заявляла клопотання лише про допит свідка ОСОБА_13 , яке, як зазначалося вище, апеляційним судом було задоволено. Будь-яких інших клопотань про повторне дослідження доказів або допит потерпілих чи інших свідків ані захисник, ані обвинувачений у суді апеляційної інстанції не заявляли. Таким чином, апеляційний суд ретельно дослідив усі наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази та показання свідків, допитаних у суді першої інстанції, і показання яких детально відтворені у вироку місцевого суду. При цьому апеляційний суд не надавав їм іншої, ніж суд першої інстанції, оцінки.
Отже, вимог ч. 3 ст. 404 КПК всупереч доводам засудженого апеляційним судом не порушено.
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у них доводи, аналогічні доводам у касаційній скарзі захисника, та визнав їх необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків. З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК. 
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять посилань на порушення судами обох інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

 
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, акасаційну скаргу засудженого – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                            ОСОБА_3