ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 681/1677/19	Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М. 	
Провадження № 22-ц/817/807/20 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Шевчук Г.М. 
суддів -  Бершадська Г. В., Ходоровський М. В., 
з участю секретаря - Іванюта О.М. 
відповідача Фізичної особи-підприємця 
ОСОБА_1         
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №681/1677/19 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2020 року, ухваленого суддею Сташків Н.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

ВСТАНОВИВ:
       Позивач ОСОБА_2 26 листопада 2019 року пред`явив до Полонського районного суду Хмельницької області позов до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат у розмірі 73455 гривень та трьох відсотків річних у розмірі 18024,66 гривень за період із 11 листопада 2015 року до 12 листопада 2019 року внаслідок невиконання відповідачем рішення апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року у справі №681/155/15-ц. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі вказаного рішення суду з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в його користь стягнуто моральну шкоду в розмірі 150000 гривень. 16 січня 2016 року Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області відкрито виконавче провадження № 49819523. Відповідач рішення суду не виконує. Тому, починаючи з 11 листопада 2015 року, позивач набув право вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України, оскільки на підставі рішення суду згідно з вимогами ч. 5 ст. 11 ЦК України між позивачем та відповідачем виникло грошове зобов`язання. 
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що вказане рішення суду винесене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для спраи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також порушенням норм матеріальногота недотриманням вимог процесуального права.
У своїй апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2020 року.
Апеляційна скарга мотивована тим, що як підставу для прийняття такого рішення, суд першої інстанції керувався наведеними позивачем в позовній заяві доводами, зокрема відсутності факту відшкодування відповідачем моральної шкоди в сумі 150 000, 00 грн., яка визначена рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельниицької області (надалі — апеляційний суд Хмельницької області) від 11.05.2015 року у справі №681/155/15-ц. Разом з тим, відповідачем до позовної заяви не додано жодних документів, які підтверджують факт не виконання відповідачем даного рішення. Крім того судом не враховано ,що згідно розписок він сплатив позивачу 45600 грн. відшкодування шкоди.
Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.        
       В судовому засіданні відповідач апеляційну скаргу підтримав зіславшись на доводи викладені в ній .
       В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
       У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.                
       Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
       Задовільняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання сплатити позивачу 150000 гривень моральної шкоди, які стягнуті з відповідача рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року, останній порушив законні права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, тому відповідно до статті 625 ЦК України позивач має право на отримання інфляційних втрат в межах строку позовної давності, та 3% річних від суми невиконаного відповідачем грошового зобов`язання щодо відшкодування моральної шкоди згідно рішенням суду.
       Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.
       За приписами ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
       Частиною 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Згідно п. п. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
       Судом встановлено, що рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто в його користь із фізичної особи - приватного підприємця ОСОБА_1 та з фермерського господарства «Якторів» в солідарному порядку 150000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди. 
       Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2015 року в частині стягнення відшкодування моральної шкоди з фермерського господарства «Якторів» та з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 скасовано. В позові ОСОБА_2 до фермерського господарства «Якторів» про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 150000 грн. 
       Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відхилено. Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року залишено без змін.
        Судом першої інстанції встановлено, що відповідач рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року суду про стягнення з нього грошових коштів у розмірі 150000 грн. на користь ОСОБА_2 не виконав.
       З виконаного позивачем розрахунку вбачається, що інфляційні втрати за період із 11 листопада 2015 року до 12 листопада 2019 року становлять 73455 гривень та три відсотки річних за цей же період - 18024,66 гривень.
       З копії розписки від 10.03.2012р. вбачається, що ОСОБА_2 отримав від володільця автомобіля «Volkswagen-MAN 8.150» фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 кошти в сумі 26100 грн. як повне відшкодування шкоди (за виключенням шкоди, яка підлягає відшкодуванню із ПрАТ СК «PZU Україна»), що спричинена йому внаслідок ДТП, яка відбулась 19.02.2012р. на автодорозі в с. Романове село Збаразького району. З приводу даної пригоди претензій ні до водія ОСОБА_4 , ні до володільця транспортного засобу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 не має.
       З копії розписки від 02.05.2012р. вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 9500 грн. за розпискою від 10.03.2012р. і за цією розпискою претензій не має, так як кошти виплачені в повному обсязі.
       З копії розписки від 12.03.2012р. вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 10000 грн. згідно з розпискою від 10.03.2012р.
       Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.        
       Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
       Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
       Так, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
       Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
       Відповідно до вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
       Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
       Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       Відповідач у суді першої інстанції заявив про застосування наслідків пропуску позивачем строку пред`явлення позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, які виходять за межі трьохрічного строку, що передував дню звернення до суду. 
       Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Згідно зі ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
       Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 257 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.         Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку ,що про порушення свого права на отримання від відповідача належного виконання зобов`язання зі сплати 150000 гривень моральної шкоди ОСОБА_2 дізнався (повинен був дізнатися) наступного ж дня після невиконання відповідачем рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року, то з цього ж часу він мав право на отримання інфляційних втрат та 3% річних, проте з цими вимогами звернувся до суду лише 26 листопада 2019 року, а відповідач заявив про застосування наслідків позовної давності, тому вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період із 11 листопада 2015 року по 25 листопада 2017 року до задоволення не підлягають.Підставними є вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми 150000 гривень за період з 26 листопада 2016 року по 12 листопада 2019 року.
       Враховуючи індекс інфляції за період з 26 листопада 2016 року по 12 листопада 2019 року та методику розрахунку відповідних виплат, згідно з якими розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, суд визначив,що інфляційне збільшення заборгованості за вказаний період складає 46710,83 гривень:
       Виходячи з методики розрахунку 3% річних, який проводиться шляхом добутку суми заборгованості і кількості днів прострочення, помноженого на 3 та поділеного на 365 і на 100, судом першої інстанції установлено, що 3% річних за період з 26 листопада 2016 року по 12 листопада 2019 складає 13338,51 гривень: 
       Колегія суддів пгоджується з даним розрахунком суду який відповідачем не спростовано.
       Доводи апеляційної скарги ,що позовні вимоги не підлягають до задоволення оскільки позивачем не доведено наявності заборгованості за рішенням суду та не враховано ,що він сплатив згідно розписок 45600,00 грн. колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані.
       Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
       Статтею 18 ЦПК України встановлений принцип обов`язковості судових рішень, який полягає в тому, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
       За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.         
       Заперечуючи наявність заборгованості відповідач не надав суду жодних доказів що до виконання рішення апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 150000 грн. моральної шкоди.
       Суд першої інстанції вірно вважав неналежними доказами у даній справі надані відповідачем копії розписок від 10.03.2012р., 12.03.2012р., 02.05.2012р., оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування та не підтверджують виконання рішення суду яке постановлене 11 листопада 2015 року через три роки після вказаних розписок.
       Доводи апеляційної скарги ,що правовідносини які виникають з приводу виконання судових рішень урегульовані Законом України паро ''Виконавче провадження ''а тому застосування статті 625 ЦК України є невірним колегія суддів вважає необгрунтованим.
       У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       Відповідна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), та в Постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. 
       Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зазначила, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі; відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. Внаслідок невиконання відповідачем такого грошового зобов`язання у позивача виникає право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
       Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Відтак, висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, вірно враховані судом першої інстанції при застосуванні норм права до спірних правовідносин у даній справі.
       Отже вирішуючи спір суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, в межах строку позовної давності, шляхом стягнення з відповідача в його користь інфляційних втрат за період із 26 листопада 2016 року по 12 листопада 2019 року у розмірі 46710,83 гривень та 3% річних за період з 26 листопада 2016 року по 12 листопада 2019 року в розмірі 13338,51 гривень. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.        
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2020 року залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2020 року залишити без змін. 
Судові витрати покласти на сторони в межах, ним понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 7 жовтня 2020 року.
Головуючий: Шевчук Г.М.

Судді: Бершадська Г.В. 
Ходоровський М.В.