ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/24276/19                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  14 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                               - Єгорової Н.М.,
суддів                                                            - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної гвардії України, в якому просив:
- визнати незаконним та протиправним рішення комісії Головного управління Національної гвардії України від 14 липня 2017 року за № 33/НГ/1-п щодо позбавлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій;
- скасувати рішення комісії Головного управління Національної гвардії України від 14 липня 2017 року за № 33/НГ/1-п щодо позбавлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій;
- зобов`язати Головне управління Національної гвардії України направити інформацію до Державної служби у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, та Голованівського районного військового комісаріату Кіровоградської області про скасування рішення щодо позбавлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповною мірою з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права і здійснив порушення процесуальних норм. Апелянт вказує на те, що зміни до ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які було внесено згідно із Законом № 1952-VIII від 16 березня 2017 року стосовно того, що Порядок позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України, набрали чинності лише 17 квітня 2017 року, тобто після скоєння ним у 2016 році правопорушення. Позивач зазначає, що закони та підзаконні нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність. Крім того, апелянт просив врахувати, що вчинення ним злочину у період безпосередньої участі в антитерористичній операції не підтверджується матеріалами справи, оскільки єдиною датою на яку є посилання у вироці Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2016 року у справі №266/3340/16-к є день, коли його затримали – 26 серпня 2016 року, а підтверджений довідками період участі в АТО з 30 травня по 16 серпня 2016 року.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 в період з 11 липня 2014 року по 26 грудня 2014 року, з 15 травня 2015 року по 14 серпня 2015 року, з 31 серпня 2015 року по 06 травня 2016 року та з 30 травня 2016 року по 16 серпня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції в Донецькій області, що підтверджується довідками Військової частини НОМЕР_1 від 19 липня 2017 року №11 та від 26 грудня 2016 року № 5883.
Позивачу встановлено статус учасника бойових дій та видано посвідчення серії НОМЕР_2 від 08 квітня 2015 року. 
Разом з тим, за вчинення тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції у відповідності до вимог п. 8 Порядку надання статусу учасника бойових дій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413, рішенням Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, яке оформлене протоколом від 14 липня 2017 року № 33, ОСОБА_1 позбавлено статусу учасника бойових дій.
Вважаючи рішення відповідача стосовно позбавлення його статусу учасника бойових дій протиправним, позивач звернувся з позовом до суду.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що при прийняті рішення від 14 липня 2017 року, оформленого протоколом № 33, яким позбавлено позивача статусу учасника бойових дій, відповідач діяв на законних підставах.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі – Закон № 3551-ХІІ), Порядком надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 (далі –  Порядок № 413).
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Пунктом 19 ст. 6 Закону № 3551-ХІІ (в редакції, чинній на час перебування позивача в зоні АТО та надання йому статусу учасника бойових дій) визначено, що учасниками бойових дій визнаються, зокрема, військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники  Збройних  Сил  України,  Національної гвардії України, Служби   безпеки  України,  Служби  зовнішньої  розвідки  України, Державної    прикордонної    служби   України,   особи   рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх  справ  України,  Управління державної охорони України, Державної   служби  спеціального  зв`язку  та  захисту  інформації України,  інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції,  забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах    антитерористичної    операції,   а   також   працівники підприємств,   установ,   організацій,  які  залучалися  та  брали безпосередню  участь  в  антитерористичній  операції  в районах її проведення у порядку, встановленому законодавством.
Механізм надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абз.1 п. 19 ч.  1 ст. 6 Закону, визначений Порядком № 413.
Відповідно до п. 2 Порядку № 413 статус учасника бойових дій надається, зокрема, військовослужбовцям (резервістам, військовозобов`язаним) та працівникам Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовцям військових прокуратур, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям, працівникам МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.
Пунктом 4 Порядку № 413 визначено, що підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є: документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення).
Згідно з п. 5 Порядку № 413 рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається, зокрема, комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС (далі – комісія).
Пунктом 6 Порядку № 413 встановлено, що комісії вивчають документи, у разі потреби заслуховують пояснення осіб, стосовно яких вони подані, свідків та у місячний строк з дня надходження документів приймають рішення щодо надання статусу учасника бойових дій. За відсутності підстав повертають їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів з метою подальшого доопрацювання.
Відповідно до п. 8 Порядку № 413 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 104 від 04 лютого 2015 року, яка була чинною станом на час прийняття оскаржуваного рішення) передбачено, що комісія або міжвідомча комісія позбавляє статусу учасника бойових дій у разі:
- наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення особою умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції;
          - виявлення факту підроблення документів про участь в антитерористичній операції, у забезпеченні її проведення або надання недостовірних даних про особу;
          - подання особою заяви про позбавлення її статусу учасника бойових дій.
Рішення комісії (міжвідомчої комісії) може бути оскаржено в судовому порядку.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття рішення щодо позбавлення позивача статусу учасника бойових дій було надходження на розгляд комісії Головного управління Національної гвардії України:
- клопотання командира військової частини НОМЕР_3 від 03 липня 2017 року про позбавлення статусу учасника бойових дій;
          - копії вироку Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2016 року у справі № 266/3340/16-к, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України – придбання, носіння та зберігання бойових припасів і вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.
Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2016 року у справі № 266/3340/16-к набрав законної сили 24 листопада 2016 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що обставини, встановлені вказаним вироком суду, належить застосовувати під час вирішення цієї справи, як обставини, що мають преюдиційне значення.
З вироку Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2016 року у справі № 266/3340/16-к вбачається, що суд затвердив угоду про визнання винуватості від 31 серпня 2016 року, укладену між прокурором військової прокуратури Маріупольського гарнізону Шевченком А.А. та підозрюваним ОСОБА_1 , якою позивача визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України  та призначено покарання із застосуванням ст. 69 Кримінального кодексу України у вигляді 15  000 грн 00 коп. штрафу.
Також у вказаному вироці міститься інформація про те, що придбання 1 595 патронів калібру 5,45 мм., 452 патронів калібру 7,62 мм., та 4 гранат Ф-1, які незаконно носив і зберігав ОСОБА_1 без передбаченого законом дозволу, відбулось у червні 2016 році. 
Водночас, як раніше зазначалось та підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_3 від 26 грудня 2016 року № 5883, у червні 2016 року позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції.
Тобто, вчинення ОСОБА_1 умисного тяжкого злочину, за який його притягнуто до кримінальної відповідальності на підставі вироку Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2016 року у справі № 266/3340/16-к відбулось саме в період його участі в антитерористичній операції.
Вказані обставини справи свідчать про безпідставність доводів апелянта щодо не підтвердження матеріалами справи тих обставин, що вчиненням ним злочину відбулось в період його участі в антитерористичній операції.
Натомість, наявність вироку Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2016 року у справі № 266/3340/16-к, яким встановлено вину позивача у вчиненні злочину в період участі в  антитерористичній операції є безумовною підставою для позбавлення його статусу учасника бойових дій.
З урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, яке оформлене протоколом від 14 липня 2017 року № 33 про позбавлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій є правомірним і обґрунтованим, а підстави для його скасування – відсутні.
Стосовно доводів апелянта про застосування відповідачем та судом першої інстанції до спірних правовідносин норм законодавства, які набрали чинності після вчинення ним злочину та прийняття оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що такі доводи є безпідставними.
Пункт 8 Порядку № 413 на підставі якого відповідачем було прийняте рішення про позбавлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, станом на час вчинення позивачем злочину та станом на час прийняття оскаржуваного рішення, діяв у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 104 від 04 лютого 2015 року, а не постанови № 789 Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року, як помилково вважає позивач.
Як раніше зазначалось, така редакція п. 8 Порядку № 413 передбачала, що  комісія або міжвідомча комісія позбавляє статусу учасника бойових дій у разі, зокрема, наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення особою умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції.
Водночас, Порядок № 413 було затверджено відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону № 3551-ХІІ.
Також колегія суддів вважає, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи доводи апелянта щодо здійснених судом першої інстанції порушень норм процесуального законодавства.
Суд першої інстанції у відповідності до вимог п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України визначив справу, як справа незначної складності, яка може бути розглянута за правилами письмового провадження без виклику учасників справи.
Колегія суддів вважає, що під час розгляду справи у порядку письмового провадження позивач не був позбавлений права надавати письмові пояснення щодо обставин справи, ознайомлюватись з матеріалами справи, подавати докази на яких ґрунтуються його вимоги та заявляти клопотання в порядку, що визначений КАС України. Аналогічним обсягом прав також наділений і відповідач.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242 – 244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                       Н.М. Єгорова 

Судді                                                                                               Є.О. Сорочко

                                                                                                        І.В. Федотов