ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7220/20 Справа № 189/870/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого – Варенко О.П.,
       суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»
на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

       У травні 2019 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 06.11.2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 23 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
       Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та витягу з Тарифів Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком кредитний договір.
       Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3. та 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких, відповідач при укладенні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
       Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, іншими витратами відповідно до умов договору, отже, належним чином зобов`язання за договором не виконував.
       У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору станом на 17.04.2019 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 59 778,57 грн, яка складається з наступного: 24 578,90 грн – заборгованість за тілом кредиту; 13 899,48 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими процентами; 0,00 грн. – заборгованість за простроченими процентами; 17 577,40 грн – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн – штраф (фіксована частина), 2 822,79 грн – штраф (процентна складова).
       На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь вказану суму заборгованості та судові витрати.
Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року у задоволенні цивільного позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки відсутність підпису відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг, при наявності його письмового свідчення про те, що він ознайомлений у письмовому вигляді та згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку не є підставою вважати кредитний договір не укладеним; що підписана позичальником заява разом із Умовами та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, істотні умови якого погоджені сторонами. 
Неповне з`ясування обставин справи призвели до ухвалення судом першої інстанції незаконного рішення. 
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просив залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. 
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог Банк надав суду анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 06.11.2010 року, в якій зазначається особиста інформація відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання та реєстрації, сімейний стан, освіту, щодо працевлаштування, номери засобів зв`язку тощо (а. с. 60).
У анкеті-заяві зазначається, що відповідач виявляє бажання оформити платіжну картку «Кредитка «Універсальна» та зазначений бажаний кредитний ліміт у розмірі 500,00 грн.
Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Між тим, в зазначеній анкеті-заяві відсутня будь-яка інформація стосовно виду банківських послуг, які були надані відповідачу, докази видачі кредитної картки, номеру та виду виданої картки, строку дії кредитної картки і строку дії кредитного договору.
Крім того, анкета-заява не містить будь-якої інформації щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку, строків та розмірів нарахування пені і штрафів.
В матеріалах справи міститься Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписана відповідачем 06.11.2010 року, в якій зазначається базова процента ставка на місяць (2,5%), строки внесення місячних платежів, порядок та суми нарахування і сплати штрафних санкцій (а. с. 61).
Разом з тим, у позовній заяві позивач зазначає, що відповідачем було отримано кредит у розмірі 23 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту, однак в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку бажаний кредитний ліміт зазначений у розмірі 500,00 гривень, а у довідці про умови кредитування розмір кредитного ліміту, порядок його зміни (збільшення або зменшення) взагалі не зазначений.
Доказів того, що відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 23 000,00 грн на час укладення договору, позивачем не надано, а відповідач заперечує отримання ним вказаного кредиту у цій сумі.
В якості доказу позивач наводить розрахунок заборгованості за договором №б/н від 06.11.2010 року, укладеним між позивачем та відповідачем станом на 17.04.2019 року (а. с. 54-59).
Згідно наданого розрахунку вбачається, що відповідачем здійснювалися періодичні платежі, а станом на 07.12.2017 року заборгованість відповідача перед банком дорівнює 0,00 грн. за всіма складовими, зазначеними у розрахунку (тіло кредиту, відсотки, пеня). 
За період з 08.12.2017 року по 17.04.2019 року у графі 5 розрахунку «тіло кредиту» зазначаються суми тіла кредиту (а. с. 57-59), яка станом на 01.04.2019 року складає, згідно розрахунку, 24 578,90 грн та сума простроченого тіла кредиту у розмірі 13 899,48 грн (у графі № 6 розрахунку «прострочене тіло кредиту»), але при цьому матеріали справи не містять жодних доказів того, що кредитні кошти надавалися у розмірі 24 578,90 грн після 07.12.2017 року.
На підтвердження своїх позовних вимог, позивач долучив до матеріалів справи наступні документи: фотокартки ОСОБА_1 , який тримає в руках банківську картку НОМЕР_1 (а.с.177), копію паспорту ОСОБА_1 , засвідчену його власним підписом 31.05.2016 року (а.с.180), а також копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 18.08.2015 року, яка містить тільки особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання та реєстрації, сімейний стан, освіту, щодо працевлаштування, номери засобів зв`язку тощо (а.с.183).
У цій анкеті-заяві взагалі не зазначений кредитний ліміт, відсутня будь-яка інформація стосовно виду банківських послуг, які були надані відповідачу, докази видачі кредитної картки, номеру та виду виданої картки, строку дії кредитної картки і строку дії кредитного договору.
Крім того, анкета-заява не містить будь-якої інформації щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку, строків та розмірів нарахування пені і штрафів.
Отже, в анкеті-заяві, яка первісно долучена до позовної заяви, підписаній відповідачем у 2010 році, міститься інформація про отримання бажаного кредитного ліміту 500,00 гривень. Разом з тим, жодних доказів встановлення відповідачу кредитного ліміту в розмірі 23 000,00 грн та видачі кредитних коштів в розмірі 24 578,90 грн (тіло кредиту за позовом) суду не надано.
У довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем у 2010 році, зазначені базова відсоткова ставка за користування кредитом за місяць в розмірі 2,5%, порядок нарахування та розмір пені і штрафів (а.с.61), але при цьому не зазначений розмір кредиту, сума кредитного ліміту.
В підписаній відповідачем заяві відсутнє поняття простроченого тіла кредиту, з позову незрозуміло, з чого воно складається, за який час відбулося прострочення, в якому розмірі, при тому, що саму наявність кредитного ліміту в розмірі 23 000,00 грн та видачу коштів відповідачу в розмірі 24 578,90 грн позивач належними доказами не підтвердив.
Крім того, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладення кредитного договору. 
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відносно того, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не підписані відповідачем, то їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору, не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав. 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема, заборгованість за тілом кредиту, простроченим тілом кредиту, процентами, простроченими процентами, пенею та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту та обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати заборгованості за простроченим тілом кредиту, процентами, простроченими процентами, неустойки (пеня, штраф) та у розмірах і порядку нарахування, зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Неможливо також застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. 
Посилання позивача в апеляційній скарзі, як на належний доказ погодження сторонами умов кредитного договору на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій визначені базова відсоткова ставка за користування кредитом за місяць в розмірі 2,5%, порядок нарахування та розмір пені і штрафів, не можуть бути прийняті у якості належного доказу у розумінні ст.77 ЦПК України, оскільки позивачем не доведено належними доказами суму встановленого відповідачу кредитного ліміту, з урахуванням якої, відповідно, і мали здійснюватися нарахування неустойки. 
Також слід зазначити, що згідно зазначеної Довідки про умови кредитування, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом розраховується на підставі базової процентної ставки за договором. При цьому, з розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.12-19) вбачається, що банк дотримувався умов кредитного договору та застосував процентну ставку не більше 2,5 на місяць (30% на рік) у період з листопада 2010 року по серпень 2014 року. Починаючи з вересня 2014 року банк в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за кредитом. 
Між тим, процентна ставка є фіксованою та не може змінюватись у сторону її збільшення протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору, оскільки, без дотримання вищенаведених вимог ст. 1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною. 
Позивачем не надано до суду належних доказів про урегулювання питання щодо збільшення процентної ставки за кредитом шляхом повідомлення про зазначене позичальника.
Враховуючи зазначене, суд позбавлений можливості встановити дійсну заборгованість відповідача за кредитним договором, яка підлягає стягненню.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 77-79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не правильно тлумачить та застосовує постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки у справі, рішення якої оскаржується, відповідач як позичальник не заперечував факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки Верховним Судом розглянуто питання щодо формування судової практики застосування норм, які регулюють правовідносини у сфері споживчого кредитування, і в тому числі поширюються на правовідносини, які виникли у даній справі.
Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова