ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" грудня 2020 р.           Справа№ 910/16430/14
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Коротун О.М. 
 
при секретарі судового засідання : Кубей В.І.
за участю представників сторін: 
від позивача: Попов Я.О.
від відповідача : Корсун Ю.Ю.,
розглянувши апеляційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2020  року 
у справі № 910/16430/14 (суддя: Картавцев Ю.В.)
за позовом Антимонопольного комітету України 
до Державної адміністрації залізничного транспорту України 
про стягнення 200 000 000,00 грн                              
                                                    
                                                  ВСТАНОВИВ:
          
Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 року у справі № 910/16430/14 позов Антимонопольного комітету України до Державної адміністрації залізничного транспорту України задоволено. Стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України штраф у розмірі 100000000,00 грн та пеню у розмірі 100000000,00 грн.  Зобов`язано Державну адміністрацію залізничного транспорту України виконати п. 4 резолютивної частини рішення Комітету від 16.07.2014 № 576-р - розробити та затвердити механізм контролю за правильністю визначення вантажовласниками (вантажовідправниками, тощо) призначення (найменування) вантажу (експорт або внутрішнє сполучення); стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України судовий збір у розмірі 73080,00 грн. 
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2015 року рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 року у справі № 910/16430/14 залишено без змін.
28.09.2015 року на виконання вказаного рішення суду видано накази.
Постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2016 року рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2015 року у справі № 910/16430/14 скасовано в частині задоволення позову повністю, в частині  стягнення з Державної адміністрації залізничного транспорту України пені у сумі 100000000,00 грн передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року у справі № 910/16430/14 позов Антимонопольного комітету України задоволено; стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України 100000000,00 грн пені.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.10.2016 року рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року у справі № 910/16430/14 залишено без змін.
07.12.2016 року до Господарського суду міста Києва від Антимонопольного комітету України надійшла заява про поновлення строку для пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року у справі № 910/16430/14, яким наказано стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України штраф у розмірі 100000000,00 грн, пеню у розмірі 100000000,00 грн та зарахувати зазначену суму в доход загального фонду Державного бюджету України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2016 року відкладено вирішення питання про прийняття вказаної заяви до повернення матеріалів справи № 910/16430/14 з Вищого господарського суду України.
Постановою Вищого господарського суду України від 20.12.2016 року рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.10.2016 року у справі № 910/16430/14 скасовано. Справу № 910/16430/14 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 року у справі № 910/16430/14 позов Антимонопольного комітету України задоволено. Стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України пеню у розмірі 100000000,00 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2017 року заяву Антимонопольного комітету України про поновлення строку для пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року у справі № 910/16430/14 до виконання задоволено частково. Відновлено строк пред`явлення до виконання вказаного наказу 100000000.00 грн штрафу до 03.04.2020 року. Визнано таким, що не підлягає виконанню вказаний наказ в частині стягнення з Державної адміністрації залізничного транспорту України 100000000,00 грн пені.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2017 року у справі № 910/16430/14 залишено без змін.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 року рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 року у справі № 910/16430/14 залишено без змін.
06.06.2017 року на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 року у справі № 910/16430/14 видано наказ, яким наказано стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України 100000000, грн.  пені.
Постановою Вищого господарського суду України від 01.08.2017 року рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 року у справі № 910/16430/14 залишено без змін.
Постановою Вищого господарського суду України від 01.08.2017 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 року у справі № 910/16430/14 скасовано в частині відновлення строку пред`явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 року у справі № 910/16430/14 про стягнення з Державної адміністрації залізничного транспорту України в доход загального фонду державного бюджету України 100000000,00 грн  штрафу до 03.04.2010, справу у цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2017року  прийнято до розгляду заяву Антимонопольного комітету України про поновлення строку для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 у справі № 910/16430/14.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 зупинено провадження щодо розгляду заяви Антимонопольного комітету України про поновлення строку для пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року до виконання в частині стягнення з Державної адміністрації залізничного транспорту України штрафу у розмірі 100000000,00 грн  у справі № 910/16430/14 до набрання законної сили судовим рішенням за наслідками вирішення скарги Антимонопольного комітету України на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби з винесення постанови від 31.12.2015 року ВП №49749904 про відмову у відкритті виконавчого провадження за наказом Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року, у справі №910/16430/14.
03.04.2018 року до відділу діловодства суду першої інстанції від позивача надійшла заява про поновлення провадження у справі з тих підстав, що судове рішення за наслідками вирішення скарги Антимонопольного комітету України на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби з винесення постанови від 31.12.2015 року ВП №49749904 про відмову у відкритті виконавчого провадження за наказом Господарського суду міста Києва від 28.09.2015, у справі №910/16430/14 набрало законної сили.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 року заяву Антимонопольного комітету України про поновлення строку для пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року до виконання у справі № 910/16430/14 в частині стягнення з Державної адміністрації залізничного транспорту України штрафу у розмірі 100000000,00 грн задоволено. Поновлено пропущений строк для пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року до виконання у справі № 910/16430/14 в частині стягнення з Державної адміністрації залізничного транспорту України штрафу у розмірі 100000000,00 грн і зарахування зазначеної суми в доход загального фонду Державного бюджету України. Строк пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року до виконання у справі № 910/16430/14 в частині стягнення з Державної адміністрації залізничного транспорту України штрафу у розмірі 100000000,00 грн до 04.11.2020 року.
Не погодившись з прийнятим рішенням,  Державна адміністрація залізничного транспорту України звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження та скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 року у даній справі та ухвалите нове рішення, яким в задоволені заяви Антимонопольного комітету України про поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року по справі № 910/16430/14, відмовити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема ст. 329 Господарського процесуального кодексу України. 
Так, скаржник вказав, що заява про поновлення строку для  пред`явлення виконавчого документу АМКУ подана до суду 07.12.2016 року,  строк виконання наказу становив один рік (до 02.09.2016 року), що свідчить про бездіяльність  АМКУ з питань щодо пред`явлення наказу до виконання, що аж ніяк не може вважатися  непереборними обставинами та підставою для  поновлення строку такого пред`явлення. 
          Таким чином, за твердженням скаржника,  оскільки строк  пред`явлення  наказу до примусового  виконання закінчився ще 02.09.2016 року, а поважних причин  пропуску строку скаржником не доведено, то такий строк не може бути  поновлено, через відсутність підстави  для цього.
          Крім того, скаржник наголосив на тому, що  позивачем не було вжито всіх необхідних заходів щодо пред`явлення відповідного  наказу суду до ДВС  для примусового виконання, що відповідно є підставою для  відмовлення в поновленні строків для пред`явлення наказу від 28.09.2015 року до виконання. 
          Також, скаржник наголосив на тому, що після прийняття постанови Вищого господарського суду України від 26.04.2016 року  та повернення матеріалів справи до суду першої інстанції і до закінчення строку для пред`явлення наказу до виконання (02.09.2016 року) пройшло майже чотири місяці, і цього часу було достатньо для того, щоб поновити  провадження з розгляду скарги АМКУ на дії ВДВС та забезпечити виконання цього наказу. 
           Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2020 року справу № 910/16430/14 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду міста Києва від 08.09.2020 року відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду апеляційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України  на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2020  у справі №910/16430/14 на 22.09.2020 року.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду міста Києва від 22.09.2020 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги Державної адміністрації залізничного транспорту України  на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2020  року  у справі № 910/16430/14. Відкладено розгляд апеляційної скарги Державної адміністрації залізничного транспорту України  на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2020  року  у справі № 910/16430/14  на 15.10.2020 року.
           28.09.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого позивач  просив ухвалу  Господарського  суду міста Києва від 04.08.2020 року у справі №910/16430/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України -  без задоволення. 
          Крім того, позивач у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що він в межах передбачених  законодавством строків та у встановленому законом порядку вчинив дії, спрямовані на виконання  рішення суду в даній справі  (звернення до ВДВС, оскарження постанови ВДВС про відмову у відкритті  виконавчого провадження  до суду) пред`явлення зумовлено незалежними  від стягувача причинами, а саме неправомірністю дій  Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної  виконавчої служби Міністерства юстиції України, тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав  поважною причиною пропуску строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.  
          Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/16430/14 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Руденко М.А., Майданевич А.Г.
          Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України  на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2020  року  у справі № 910/16430/14 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Руденко М.А., Майданевич А.Г. Призначив розгляд апеляційної скарги Державної адміністрації залізничного транспорту України  на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2020  року  у справі № 910/16430/14 на 24.11.2020 року своєю ухвалою від 15.10.2020 року. 
          Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2020, у зв`язку з перебуванням судді Руденко М.А., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/16430/14 нову колегію суддів у складі: головуючого судді:               Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.
          Північний апеляційний господарський суд  прийняв апеляційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2020  року     у справі № 910/16430/14 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М. Призначив розгляд апеляційної скарги Державної адміністрації залізничного транспорту України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 року у справі № 910/16430/14 на 07.12.2020 року.
          Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/16430/14 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Коротун О.,М.
          Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України  на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2020  року у справі № 910/16430/14  до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.
Представник відповідача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 07.12.2020 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу господарського суду - скасувати.  
Представник позивача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 07.12.2020 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду без змін. 
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Державної адміністрації залізничного транспорту України - без задоволення, з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 року у справі № 910/16430/14 позов Антимонопольного комітету України до Державної адміністрації залізничного транспорту України задоволено. Стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України штраф у розмірі 100000000,00 грн та пеню у розмірі 100000000,00 грн. Зобов`язано Державну адміністрацію залізничного транспорту України виконати п. 4 резолютивної частини рішення Комітету від 16.07.2014 року № 576-р - розробити та затвердити механізм контролю за правильністю визначення вантажовласниками (вантажовідправниками, тощо) призначення (найменування) вантажу (експорт або внутрішнє сполучення) Стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України судовий збір у розмірі 73080, 00грн.
          Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2015 року рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 року у справі № 910/16430/14 залишено без змін.
           28.09.2015 року на виконання вказаного рішення суду видано накази.
          Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
          Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.
          Отже, у вирішенні питання про відновлення строку для пред`явлення наказу до виконання суди повинні враховувати правові принципи, визначені Конвенцією, які знаходять своє розширене тлумачення в рішеннях Європейського суду.
          Так, у рішенні Європейського суду в справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України (заява № 48553/99) від 25.07.2002 зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").
          Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
          Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 року існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій). 
          Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим пунктом статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява  № 40450/04, рішення від 15.10.2009 року).
          Виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу ("Бурдов проти Росії", комюніке Секретаря Суду 07.05.2002; рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 року).
          У п. 43 рішення Європейського суду від 20.07.2004 року у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".
          Таким чином, виконання рішення є обов`язковим елементом права на справедливий суд, та сума заборгованості, яка присуджена судом є підґрунтям для "законного сподівання" позивача на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи.
          За змістом ст. 329 Господарського процесуального кодексу України у разі пропуску строку для пред`явлення наказу, судового наказу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
          Суд зазначає, що підставою для поновлення строку пред`явлення наказу до виконання в силу ст. 329 Господарського процесуального кодексу України є існування обставин поважності пропуску такого строку. Такі причини поважності пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання оцінюються судом, виходячи з обґрунтування поважності цих причин, наданих доказів за правилами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України.
          Так, заява про поновлення пропущеного строку до пред`явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року, виданого на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 року по справі №910/16430/14, зокрема була мотивована тим, що наказ від 28.09.2015 року (строк пред`явлення наказу до виконання: по 02.09.2016 року) пред`являвся Комітетом до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (ВДВС) для примусового виконання з відповідними заявами.
          Проте, 30.10.2015 року до Комітету надійшла постанова ВДВС від 21.10.2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження № 49094990 з примусового виконання наказу від 28.09.2015 року у справі №910/16430/14, а 07.12.2015 року до Комітету надійшла постанова ВДВС про відмову у відкритті виконавчого провадження № 49479170 з примусового виконання Наказу від 28.09.2015 року.
          Так,  підставою повернення наказу від 28.09.2015 року у справі №910/16430/14 став пункт 8 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", яким передбачено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. У зазначених постановах вказано, що Адміністрація є органом управління залізничного транспорту загального користування, підвідомчим Мінінфраструктури, на який поширюється дія Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
          Позивач, в свою чергу  звернувся до Державної казначейської служби України із заявою щодо виконання наказу від 28.09.2015 року. 
          Проте, як вбгається з матеріалів  справи, Державна казначейська служба України повернула вищевказану заяву, оскільки відповідно до пункту 24 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845) стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають документи до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, а Адміністрація в органах Казначейства не обслуговується.
          Позивач звернувся до ВДВС із заявою від 25.12.2015 року (тобто, в межах встановленого строку для пред`явлення наказу до виконання) про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу від 28.09.2015 року додавши до неї копію листа Державної казначейської служби України.
          При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що  позивач  звернувся також до директора Департаменту Державної виконавчої служби України з проханням посприяти у вжитті ВДВС заходів щодо примусового виконання рішення суду.
          Постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 31.12.2015 року ВП №49749904 відмовлено у відкритті виконавчого провадження. Вказана постанова мотивована тим, що боржник - Державна адміністрація залізничного транспорту України, знаходиться у стані припинення, що унеможливлює відкриття виконавчого провадження.
          Позивач в свою чергу  не погодився з доводами ВДВС, так як Державна адміністрація залізничного транспорту України не припинена як юридична особа та оскаржив постанову ВДВС від 31.12.2015 року  ВП №49749904 про відмову у відкритті виконавчого провадження до суду. 
          Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2016 року у цій справі відповідну скаргу Комітету прийнято до провадження, а ухвалою від 15.03.2016 року відповідне провадження зупинено у зв`язку з тим, що 15.03.2016 року матеріали справи надіслано до Київського апеляційного господарського суду для подальшого їх скерування до Вищого господарського суду України.
          Постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2016 року у цій справі рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2015 року скасовано у частині стягнення з Адміністрації 100000000,00  грн пені. Справу у відповідній частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. У решті зазначені рішення і постанову залишено без змін.
          Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з клопотанням про поновлення провадження з розгляду скарги на дії ВДВС. Однак строк для пред`явлення наказу від 28.09.2015 року до виконання закінчився 02.09.2016 року. 
          Тому, позивач 07.12.2016 року подав суду першої інстанції заяву про поновлення пропущеного строку для пред`явлення наказу від 28.09.2015 року у справі №910/16430/14 до виконання.
          Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 року, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2018 року, скаргу Антимонопольного комітету України на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено. Визнано неправомірними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із винесення постанови від 31.12.2015 року ВП №49749904 про відмову у відкритті виконавчого провадження.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач звертався до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року в порядку, встановленому законом та в межах встановленого строку для пред`явлення наказу до виконання.
          Так, часові межі, протягом яких виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, встановлюються законом з метою дотримання принципу правової визначеності стягувача та боржника за виконавчим документом. У разі усвідомленого непред`явлення стягувачем виконавчого документа до виконання протягом строку, що встановлений для пред`явлення його до виконання, стягувач та боржник повинні розуміти наслідки такої бездіяльності щодо кожного з них.
          Разом з цим, Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку.
          Пропущений строк може бути поновлено у разі визнання судом поважності причин пропуску такого строку.
          При цьому, поважними у розумінні норм чинного законодавства є такі причини пропуску строку, які з об`єктивних, тобто незалежних від волі заявника, причин перешкоджали своєчасному, в межах встановленого строку, пред`явленню стягувачем виконавчого документа до виконання в установленому законом порядку.
          З огляду на викладене, колегія суддів не приймає не приймає твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, що  після прийняття постанови Вищого господарського суду України від 26.04.2016 року та повернення матеріалів справи до суду першої інстанції і до закінчення строку для пред`явлення наказу до виконання (02.09.2016 року) пройшло майже чотири місяці, і цього часу було достатньо для того, щоб поновити  провадження з розгляду скарги АМКУ на дії ВДВС та забезпечити виконання цього наказу, як безпідставне та таке, що спростовується висновками суду.  
          При цьому, колегія суддів відзначає, що нормами чинного процесуального законодавства не визначено строк упродовж якого стягувач має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення наказу до виконання у разі пропуску такого строку.
          Таким чином, колегія суддів не приймає як належне посилання скаржника на  бездіяльність  АМКУ з питань щодо пред`явлення наказу до виконання, що аж ніяк не може вважатися  непереборними обставинами та підставою для  поновлення строку такого пред`явлення.
          Згідно ст. ст. 18 Господарського процесуального кодексу України  судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. 
          Відповідно до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
          Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
          Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
          Відповідно до параграфу 1    ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          Відповідно до ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду (Європейського суду з прав людини) як джерело права. Міністерства інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду.
          Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних («Артіко проти Італії» (Аrtico v. Italie), рішення від 13.05.1980 pоку). Особливо це стосується права на доступ до правосуддя в світлі того демократичному суспільстві право на справедливий суд, а саме: не сподівання, що справа не лише буде розглянута, але й державна влада буде дотримуватися прийнятого судом у відповідній справі остаточного рішення, буде діяти з урахуванням встановлених в ньому юридичних фактів і прав осіб та забезпечуватиме таким чином виконання рішення суду.
          У справі «Войтенко проти України» (заява № 18966/02, рішення від 29.06.2004 року, п. 39) cуд зазначає, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (див. «Іммобільяре Саффі проти Італії», заява N 22774/93, параграф 66, ЄСПЛ 1999-V).          
          З огляду на викладене та враховуючи, що не прийняття виконавчого документа до виконання і як наслідок пропуск строку для такого пред`явлення зумовлений незалежними від стягувача причинами, а саме неправомірністю дій Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, суд першої інстанції дійшов правомірного  висновку щодо поновлення  пропущеного строку для пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 року до виконання у справі № 910/16430/14 в частині стягнення з Державної адміністрації залізничного транспорту України   штрафу у розмірі   100000000,00 грн і зарахування зазначеної суми в доход загального фонду Державного бюджету України. 
          Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному  рішенні.   
          При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

                                                            ПОСТАНОВИВ:                    
           1. Апеляційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України  на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.08.2020  року  у справі № 910/16430/14  залишити без задоволення.
           2. Ухвалу Господарського суду міста Києва  від 04.08.2020 року у справі №910/16430/14 залишити без змін.
           3.   Матеріали оскарження №910/16430/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і  не може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 17.12.2020 року.