Ухвала
 
05 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 704/1100/13-ц
провадження № 61-13237ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в частині розподілу судових витрат у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Тальнівської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2013 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що 31 травня 2007 між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №CST0GA00000042 за яким, відповідач отримав кредит в сумі 83 450,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,88 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 01 червня 2017 року. Позивач зобов`язання по кредитному договору виконав в повному обсязі. ОСОБА_4 в порушення умов кредитного договору станом на 03 квітня 2013 року має заборгованість в розмірі 232 426,56 грн. 
 
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 31 травня 2007 року укладено договір іпотеки № CST0GA00000042, за яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 91,80 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить 94 000,00 грн. 18 лютого 2013 року відповідачу було направлено вимогу-повідомлення про порушення основного зобов`язання та іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення у разі продовження порушення, яку задоволено не було.
 
Банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CST0GA00000042 від 31 травня 2007 року у розмірі 232 426,56 грн звернути стягнення на будинок, загальною площею 91,80 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, за адресою АДРЕСА_1 , та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у вказаному житловому будинку, стягнути з відповідача судові витрати.
 
Заочним рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. 
 
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СSТ0GА00000042 від 31 травня 2007 року у розмірі 232 426,56 грн звернуто стягнення на будинок загальною площею 91,8 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, що розташований у АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки (№ СSТ0GА00000042 від 31 травня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. 
 
Виселено ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку загальною площею 91,8 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, що розташований в АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі міграційної служби України, до повноважень якого входить питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Таким чином, відповідач та інші особи, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, підлягають виселенню з житла, яке є предметом іпотеки.
 
Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 січня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року змінено та викладено абзац третій резолютивної частини рішення в іншій редакції, зокрема, визначено початкову ціну для продажу предмета іпотеки в розмірі 94 000,00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету 3 486,40 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 287,50 грн витрат на правову допомогу.
 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат апеляційний суд керувався статтею 141 ЦПК України та зробив висновок про те, що ураховуючи відстрочення ухвалою апеляційного суду від 03 квітня 2020 року ОСОБА_1 сплати судового збору, з останньої до державного бюджету слід стягнути 3 486,40 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції, також відповідно до принципу пропорційності понесені апелянтом та документально підтверджені витрати на правову допомогу, тому з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 має бути стягнуто 2 287,50 грн в рахунок відшкодування судових витрат.
 
04 вересня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, зазначити обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (постанови Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року) в частині закриття апеляційного провадження та в частині розподілу судових витрат.
 
У жовтні 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 25 вересня 2020 року особа, яка подала касаційну скаргу, засобами поштового зв`язку подала уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в частині розподілу судових витрат і направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Касаційна скарга на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в частині розподілу судових витрат мотивована тим, що судом неправильно вирішено питання про розподіл судових витрат, ураховуючи часткове скасування рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду, не вирішено питання щодо перерозподілу судових витрат по скасованим рішенням. Окрім цього, ОСОБА_1 указує, що чомусь витрати на правову допомогу розподілені по Ѕ частині, а судовий збір стягнуто з неї у сумі 3 486,40 грн, що лише на 172,06 грн менше ніж вся сума судового збору у по апеляційній скарзі.
 
Касаційна скарга в частині оскарження постанови Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в частині розподілу судових витрат підлягає поверненню з таких мотивів.
 
У частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень) (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення в частині розподілу судових витрат. Саме по собі незгода з оскарженим рішенням без обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень) не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в частині розподілу судових витрат підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в частині розподілу судових витрат повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          В. І. Крат