ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 280/175/19
провадження № 61-8523св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, 
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 21 лютого 2019 року про відмову у відкритті провадження в складі судді Янчук В. В. та на постанову Житомирського апеляційного суду від 02 квітня         2019 року в складі колегії суддів Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Я. В., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, в якому просив визнати відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про надання земельної ділянки в оренду протиправною та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області передати йому земельну ділянку для сінокосіння терміном на 49 років за кадастровим номером 1822580900:04:000:0028 площею 22, 4688 га, яка розташована на території Коростишівського району Житомирської області. 
 
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 указує, що Головне управління Держгеокадарсту у Житомирській області відмовило йому в передачі в оренду вказаної земельної ділянки терміном на 49 років з підстав відсутності проекту землеустрою у відділі Держгеокадастру у Коростишівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, а також у зв`язку з тим, що передача земельних ділянок в оренду відбувається за результатами земельних торгів. 
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 21 лютого 2019 року відмовлено у відкритті провадження.  
 
Суд першої інстанції виходив із того, що оскільки не встановлено наявності існуючого речового права позивача на спірну земельну ділянку, а тому предметом позову в справі є оскарження дій відповідача як суб`єкта владних повноважень, який здійснював владні управлінські функції, і в силу вимог статті 19 КАС України справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, ухвала Коростишівського районного суду Житомирської області від 21 лютого  2019 року - без змін. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, отже справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті провадження у справі та роз`яснив позивачу його право на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
24 квітня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення.
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Вважає, що справа відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, у якому представник відповідача просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено,  що позивач звернувся до суду з позовом про захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки сільськогосподарського призначення в оренду, який не було реалізовано внаслідок відмови Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області у зв`язку з порушенням порядку оформлення права оренди. Наявність існуючого речового права позивача на земельну ділянку за кадастровим номером 1822580900:04:000:0028, площею 22,4688 га, не встановлено. Тобто між учасниками справи речові, приватно-правові відносини не виникли.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту другого розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України  «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»          від 15 січня 2020 року №  460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що  касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, тобто ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, й обґрунтованим.
 
Оскаржувані судові рішення відповідаютьзазначеним вимогам закону.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року  «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
За загальним правилом, передбаченим у пунктах першому, третьому частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Частиною першою статті 19 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту першого частини першої статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За правилами пункту першого частини першої статті 19  КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. 
Відповідно до частини першої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Частиною четвертою статті 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Підставою відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
 Відповідно до положень частини п'ятнадцятої статті 123 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду). А відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.
Тобто, якщо особа звертається до відповідних органів із заявою для отримання в користування земельної ділянки, за результатами розгляду якої ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.
Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.
Аналогічний висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду          від 04 березня 2020 року в справі № 280/174/19-ц. 
Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
 
Пунктом 3 частиною шостою статті 403 ЦПК України передбачено, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, коли Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
 
Велика Палата вже викладала висновок щодо питання предметної юрисдикції спору в подібних правовідносинах, а тому відсутні правові підстави для передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Ураховуючи викладене, підстави вважати, що суд першої інстанції та апеляційний суд при розгляді даної справи неправильно застосували норми матеріального права чи допустили порушення норм процесуального права, відсутні. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім. 
 
Ураховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Керуючись статтями 263, 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 21 лютого    2019 року та  постанову Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року  залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                В. І. Журавель
 
                                                                                                                М. М. Русинчук