КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року                                                                                                     місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 759/809/19
номер провадження: 22-ц/824/7268/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівнина заочне рішення Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2020 року у складі судді Коваль О.А., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 20 червня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 6 000 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги про погашення заборгованості не реагував, унаслідок чого станом на 13 листопада 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 11 896 грн 01 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 123 грн 88 коп., проценти за користування кредитом у розмірі 2 763 грн 69 коп., пеня у розмірі 7 965 грн 77 коп., штраф (фіксована складова) у розмірі 500 грн 00 коп. та штраф (процентна складова) у розмірі 542 грн 67 коп.
Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 13 листопада 2018 у розмірі 11 896 грн 01 коп. та судові витрати.
Заочним рішенням Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від     20 червня 2006 року у розмірі 123 грн 88 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів за користування кредитом задовольнити повністю, а в іншій частині рішення залишити без змін. При цьому АТ КБ «ПриватБанк посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не дослідив копію анкети-заяви від 20 червня 2006 року та інші надані докази й дійшов помилкового висновку про відсутність доказів, що саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами ознайомився відповідач. Зазначає, що при укладенні кредитного договору сторонами були досягнуті усі істотні умови договору, оскільки відповідач був повідомлений про умови кредитування, базову відсоткову ставку за користування кредитними коштами у розмірі 3 % на місяць, що зазначено у анкеті-заяві, яка підписана ОСОБА_1 , та яка наявна у матеріалах справи. Також вказує, що судом проігноровано судову практику Верховного Суду, викладену у постановах: від 23 грудня 2018 року у справі № 375/250/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 136/840/17-ц щодо погодження сторонами базового розміру процентної ставки за користування кредитом у підписаній позичальником анкеті-заяві.
Відповідач  ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив. 
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 11 896 грн 01 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Доводів в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитом, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені та штрафів апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність ухваленого у цій частині заочного рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване заочне рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом,суд першої інстанції виходив із того, що із наявних у справі матеріалів не вбачається, що відповідач поставив свій підпис про ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети - заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 20 червня 2006 року між ПАТ КБ                    «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 6 000 грн 00 коп. шляхом підписання ним анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.11) та отримав платіжну картку і персональний ідентифікаційний номер для авторизації.   
До кредитного договору позивач додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в  Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/(а.с.12-26).
 За розрахунком банку станом на 13 листопада 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 11 896 грн 01 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 123 грн 88 коп., проценти за користування кредитом у розмірі 2 763 грн 69 коп., пеня у розмірі 7 965 грн                  77 коп., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : штраф (фіксована складова) у розмірі 500 грн 00 коп. та штраф (процентна складова) у розмірі 542 грн 67 коп. (а.с.5-10).
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 20 червня 2006 року сторони узгодили базову процентну ставку за кредитом на момент підписання договору в розмірі 3 % на місяць  на залишок заборгованості.
Вказане не враховано судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за процентами за користування кредитом, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Так, зазначаючи, що надані позивачем докази взагалі не містили умов, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, суд у порушення вимог ст.ст.89, 264-265 ЦПК України не звернув уваги на те, що у заяві позичальника від 20 червня 2006 року, яку банк надав суду, процентна ставка зазначена 3 % (а.с.11, зворот).
Підписавши анкету - заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, позичальник відповідно до ст.ст.3, 627 ЦК України добровільно погодив такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від                         07 жовтня 2020 року у справі №158/2971/19, провадження №61-983св20. 
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі  2 763 грн 69 коп.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення  заборгованості за процентами з підстав, передбачених ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом задовольнити, стягнувши з                     ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі  2 763 грн 69 коп.
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
АТ КБ «ПриватБанк» за подання позову до суду сплатило судовий збір у розмірі                 1 921 грн 00 коп., а за подання апеляційної скарги - 2 881 грн 50 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі1 165 грн 73 коп.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.
Заочне рішення Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, а також в частині розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.
Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитому розмірі                   2 763 грн 69 коп.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 165 грн 73 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий
 
Судді: