ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року	Львів	Справа № ЗД/460/11/20 пров. № А/857/11610/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Кухтея Р.В., Сеника Р.П.,
з участю секретаря судового засідання          Лутчин А.М.,
представника апелянта                              Колесник І.Ю.,
розглянувши в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року про забезпечення позову у справі № ЗД/460/11/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» до Міністерства інфраструктури України про зобов`язання вчинити певні дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Дерех Н.В. в м. Тернополі Тернопільської області 26.06.2020 року), -

ВСТАНОВИВ:

03 серпня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» (далі – заявник, Товариство, ТзОВ «Рівнестандарт») звернулось із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду  від 04 серпня 2020 року заяву ТзОВ «Рівнестандарт» про забезпечення позову від 3 серпня 2020 року задоволено.
Зупинено дію наказу Міністерства інфраструктури України (далі – Мінінфраструктури) від 31.07.2020р. № 434 «Про анулювання призначення товариства з обмеженою відповідальністю «РІВНЕСТАНДАРТ» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання», до набрання рішенням суду у справі за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» про його скасування законної сили.
Не погодившись із зазначеною ухвалою, її оскаржило Мініінфраструктури, яке вважає, що ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року скасувати, в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
У доводах апеляційної скарги посилається на те, що жодних обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення адміністративного позову, судом не встановлено, що є грубим порушенням приписів частини 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Товариство зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Справа розглядалася в режимі відеоконференції.
Представник апелянта в ході судового засідання наполягала на задоволенні апеляційної скарги.
Заявник участь представника в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом, не забезпечив.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
З наведеного слідує, що п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України фактично передбачено дві окремі правові підстави для забезпечення позову розділені сполучником «або», а зокрема: 
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду; або
2) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено у тому числі, й шляхом зупиненням дії індивідуального акту або нормативно-правового акту.
Таким чином, діючою нормою ст. 151 КАС України передбачена можливість забезпечення позову шляхом зупиненням дії індивідуального акту.
Підстави забезпечення позову, передбачені ч. 2 ст. 150 КАС України, є оціночними, а  тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
З матеріалів справи встановлено, що 31.07.2020 Мінінфраструктури був прийнятий наказ № 434 «Про анулювання призначення товариства з обмеженою відповідальністю «РІВНЕСТАНДАРТ» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання».
Вищевказаним наказом Мінінфраструктури анулювало призначення Товариства органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання на основі протоколу № 45 від 29 липня 2020 засідання Комісії Мінінфраструктури з питань забезпечення виконання Угоди про прийняття єдиних технічних приписів для колісних транспортних засобів, предметів обладнання та частин, які можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах, і про умови взаємного визнання офіційних затверджень, виданих на основі цих приписів, 1958 року з поправками 1995 року.
Також судом встановлено, що наказом Мінінфраструктури від 05.02.2020р. № 41 «Про анулювання призначення товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання» Мінінфраструктури вже було розглянуто та вирішено питання анулювання призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання.
Станом на час розгляду судом першої інстанції даної заяви про забезпечення позову, наказ від 05.02.2020 № 41 не був скасований Мінінфраструктури та був предметом судового оскарження.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. у справі № 460/908/20 було визнано протиправним та скасовано наказ Мінінфраструктури «Про анулювання призначення товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання» від 05.02.2020 № 41з моменту його прийняття.
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Крім того, станом на час розгляду судом першої інстанції даної заяви про забезпечення позову, ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 07.02.2020р. у справі № ЗД/460/2/20, як захід забезпечення позову, було зупинено дію наказу Мінінфраструктури від 05.02.2020р. № 41 «Про анулювання призначення товариства з обмеженою відповідальністю «РІВНЕСТАНДАРТ» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання» до набрання рішенням суду у справі за позовом Товариства про його скасування законної сили.
Тобто попередній наказ Мінінфраструктури, яким вже було анульовано призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання було зупинено, проте він не був скасований.
Відтак, вірними є висновки суду першої інстанції про те, що на час прийняття наказу Мінінфраструктури від 31.07.2020р. № 434 «Про анулювання призначення товариства з обмеженою відповідальністю «РІВНЕСТАНДАРТ» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання» чинним був наказ Мінінфраструктури від 05.02.2020р. № 41 «Про анулювання призначення товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання».
Відтак, чинність наказу Мінінфраструктури від 05.02.2020р. № 41 «Про анулювання призначення товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання» унеможливлює станом на 31.07.2020 анулювання призначення ТОВ «Рівнестандарт», адже воно вже анульоване і це питання на час винесення судом спірної ухвали ще було предметом судового розгляду у справі № 460/908/20.
Обґрунтованими є також доводи заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.
Так, з матеріалів справи встановлено, що ТзОВ «Рівнестандарт» здійснює діяльність у сфері сертифікації індивідуального затвердження колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), партій частин та обладнання, що є основним видом економічної діяльності товариства (КВЕД 71.20. «Технічні випробування та дослідження», до якого включено діяльність з сертифікації).
Станом на 03.08.2020 року на адресу Товариства надійшло 45 заявок на виконання робіт з сертифікації КТЗ, які мають бути виконані протягом встановленого строку (в матеріалах справи наявні копії заявок).
Також, у заявника станом на 03.08.2020 року працювало 59 працівників (в тому числі інваліди), що підтверджується відповідними наказами про прийняття на роботу, копіями пенсійних посвідчень із записами про інвалідність.
Оскільки Мінінфраструктури анулювало призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження КТЗ, партій частин та обладнання, правильними є висновки суду першої інстанції, що фактично такий наказ безпосередньо впливає на господарську діяльність ТзОВ «Рівнестандарт» позаяк фактично забороняє його основну діяльність, а раптове неочікуване анулювання призначення ТзОВ «Рівнестандарт» органом із сертифікації, призводить до невиконання зобов`язань перед замовниками, що в свою чергу призводить до заподіяння матеріальних збитків як ТОВ «Рівнестандарт», так і третім особам, які звернулися за наданням їм послуг сертифікації.
Крім того, анулювання призначення (тобто заборона здійснювати діяльність) без будь-яких повідомлень чи попереджень про такі дії зі сторони Мінінфраструктури призведуть до припинення роботи Товариства, позбавлення роботи його працівників, їх звільнення, значних витрат заявника на виплати звільненим працівникам.
Отже, прийнятий наказ не лише позбавляє ТзОВ «Рівнестандарт» наданого права на здійснення підприємницької (господарської) діяльності, але і позбавляє 59 працівників товариства гарантованого їм Конституцією України права на працю, їх звільнення.
Відновлення роботи заявника відшкодування понесених збитків у разі скасування спірного наказу Мінінфраструктури буде значно ускладненим або і зовсім неможливим, як і поновлення порушених прав його працівників,
Зокрема, як вірно зазначив суд першої інстанції, у випадку звільнення кваліфікованих та сертифікованих працівників Товариство буде змушене вкладати грошові кошти для здобуття спеціальної освіти та навиків іншими особами, а також очікувати тривалий час поки такі особи здобудуть відповіді сертифікати компетентності і тільки тоді зможуть приступити до роботи. Це може тривати досить значний термін.
Так, згідно вимог п. 5.2. та п. 5.3. ДСТУ 3418-96 «Системи сертифікації УкрСЕПРО. Вимоги до аудиторів та порядок їх атестації» особи повинні мати відповідну теоретичну підготовку, необхідну для забезпечення їх компетентності у питаннях, пов`язаних з проведенням обраних видів робіт з сертифікації, а також мати щонайменше 4-річний стаж роботи в одному з таких видів діяльності як розроблення, виробництво, технологія, будівництво, сфера послуг, управління, економіка, у тому числі досвід принаймні 2-х річної практичної роботи в обраному виді робіт з сертифікації або з контролю якості випробувань.
Отже, процес ефективного поновлення прав та інтересів ТзОВ «Рівнестандарт» у цій справі займе досить тривалий час, що однозначно вказує на істотні перешкоди у виконанні рішення у цій справі, які будуть у ТзОВ «Рівнестандарт» у разі невжиття заходів забезпечення позову.
Наявними у справі доказами підтверджуються спричинені незворотні  негативні наслідки для заявника, а наявність таких наслідків істотно ускладнює, а здебільшого і  унеможливлює ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції він звернувся до суду.
Пленумом Вищого адміністративного суду від 06.03.2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» також    висвітлено правову позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, в якій зазначено, зокрема, що судам необхідно враховувати, що, згідно з ч. 3 та 4   ст. 117 КАС України (в редакції на час висвітлення правової позиції), забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.
Будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
Відповідно до ч. 2 ст. ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Оцінка такої відповідності  та співмірності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі   «Пантелеєнко проти України»   зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії»  ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ у справі, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні   справи   «Каіч    та   інші проти   Хорватії»   (рішення   від 17   липня 2008   року), «Салах Шейх проти Нідерландів»   ЄСПЛ зазначив, що ефективний засіб   - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ також вказав,   що для   Конвенції було   б неприйнятно,   якби стаття   13   декларувала право   на ефективний   засіб захисту,   але без    його практичного   застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного   Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
На підставі вищевикладеного, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову колегія суддів вважає, що задоволення заяви про забезпечення позову є обґрунтованим та співмірним заявленим позовним вимогам. У даному випадку, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. У даному випадку невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника та ускладнить їх відновлення, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
З урахуванням наведеного вище колегія суддів прийшла до висновку, що прийняте судом першої інстанції рішення щодо  забезпечення позову є співмірним та  відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів учасників процесу та відповідатиме інституту забезпечення позову в адміністративному судочинстві.
Апеляційний суд відкидає посилання представника апелянта під час судового засідання на правову позицію Верховного Суду у справі № 460/549/20, викладену в постанові від 13.10.2020 року.
Як вбачається із тексту вказаної постанови Верховного Суду, наявної в Державному реєстрі судових рішень, обставини зазначеної справи не є аналогічними тим, що встановлені у даній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування ухвали колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308,  310, 312, 315, 316, 321, 322,  325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду  від 04 серпня 2020 року про забезпечення позову у справі № ЗД/460/11/20 - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 05.11.2020