ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8919/20 Справа № 184/452/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малашина Ю. Б. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Городничої В.С.,
суддів – Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства “Покровський гірничо-збагачувальний комбінат” 
на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства “Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди, заподіяної тяжким ушкодженням здоров`я на виробництві, 
В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2020 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що в період з 28.11.1969 р. по 27.08.2006 р. він працював на ПАТ «ОГЗК» помічником машиніста екскаватора, а потім машиністом екскаватора 7 розряду комбінату. 
27.08.2006 року був звільнений за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію за віком. За висновком МСЕК йому первинно – 10.09.2007 р. було визначено 55% втрати працездатності від професійних захворювань – 35 % по вібраційний хворобі та 20% по ХОЗЛ безстроково. 
10.09.2007 року висновком спеціалістів Дніпропетровської обласної медико-соціальної експертної комісії від професійних захворювань його було визнано інвалідом третьої групи. Його стан здоров`я, не дивлячись на постійне лікування, не покращувався.         09.04.2019 року за висновком МСЕК йому встановлено вже 65% втрати працездатності з яких, 45% по вібраційній хворобі і 20% по ХОЗЛ та залишено безстроково третю групу інвалідності. 
Вважає, що за багаторічну працю на ПАТ «ОГЗК» та по вині відповідача – він отримав професійні захворювання, втратив працездатність у працездатному віці, став інвалідом, вимушений постійно лікуватися, не має змоги працювати та працевлаштуватися. Він постійно відчуває головний біль, паморочення та шум в голові, задушливий кашель з виділенням мокротиння, ниючий біль у хребті, оніміння та зяб кість в суглобах рук та ніг. Від постійних болів швидко втомлюється і тому відчуває себе фізично слабким. Навіть при незначному фізичному навантаженні його переслідує задуха та кашель з мокротинням та важкість у грудях. Від цього фізичного стану він постійно перебуває у пригніченому стані, відчуває себе неповноцінною людиною. 
Від частого перебування у лікарняних закладах у нього погіршилась якість життя, часто знаходиться в стані депресії, тому що переносить не тільки фізичні болі, але і моральні страждання. 
На підставі викладеного, просив суд стягнути з відповідача на його користь 200 000,00 грн за заподіяну моральну шкоду ушкодженням здоров`я, без утримання податків і зборів інших обов`язкових платежів.
Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року позовні вимоги – задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Покровський гірничо — збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 95 000,00 грн. за заподіяну моральну шкоду в зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, без утримання податків і зборів, встановлених чинним законодавством.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.
Не погодившись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з відповідача на його користь 200 000,00 грн відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, без утримання податку з фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, не прийняв до уваги той факт, що відповідач проігнорував свій обов`язок щодо створення нешкідливих умов праці; судом залишено поза увагою тяжкість захворювань позивача; сума морального відшкодування, яка визначена судом є суттєво заниженою і такою, що не може в повній мірі компенсувати понесені позивачем моральні страждання.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач — Акціонерне товариство “Покровський гірничо-збагачувальний комбінат” також звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не прийняв до належної уваги те, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_1 є не винні дії чи бездіяльність відповідача, а груба необережність позивача, він передбачав несприятливі наслідки для свого здоров`я, але ставався до них байдуже. Посилався на необґрунтованість визначення судом першої інстанції розміру морального відшкодування.
Вказував на те, що судом першої інстанції, при винесенні судового рішення не було враховано положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що жодна з апеляційних скарг не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.
Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Судом встановлено, що відповідно до рішення Загальних зборів від 18.04.2018 року найменування Публічного акціонерного товариства “Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат” змінено на Акціонерне товариство “Покровський гірничо-збагачувальний комбінат”, а також змінено тип акціонерного товариства з публічного на приватне (а.с.70-82).
Встановлено, що ОСОБА_1 в період з 28.11.1969 року по 27.08.2006 року працював на Публічному акціонерному товаристві «Орджонікідзевський гірничо – збагачувальний комбінат», яке в подальшому перейменовано в АТ «Покровський гірничо-збагачувальний комбінат», помічником машиніста екскаватора, а потім машиністом екскаватора 7 розряду (а.с.31-34).
27.08.2006 року ОСОБА_1 звільнений з підприємства за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію за віком.
26.06.2007 року професійно лікувально-експертна комісія Українського науково-дослідного інституту в м. Кривий Ріг виявила у позивача такі професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії). Легенева недостатність першого-другого ступеня. Вібраційна хвороба першої-другої стадії від комбінованої дії загальної та локальної вібрації; синдроми цебрально-периферичної ангіодистонії та полірадикулоневропатії з двійним плечолопатковим пері артрозом, деформуючим артрозом ліктьових та колінних суглобів, ПФ першого-другого ступеня, трофічними порушеннями на кистях (а.с.13).
10.09.2007 року висновком спеціалістів Дніпропетровської області медико-соціальної експертної комісії позивач у зв`язку із професійними захворюваннями визнаний інвалідом третьої групи. Позивачу встановлено 55 % втрати працездатності від професійних захворювань – 35% по вібраційній хворобі та 20% по ХОЗЛ безстроково (а.с.8 на звороті).
Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20.08.2007 року, позивачу встановлено захворювання за діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії). Легенева недостатність першого-другого ступеня. Вібраційна хвороба першої-другої стадії від комбінованої дії загальної та локальної вібрації; синдроми церебрально-периферичної ангіодистонії та полірадикулоневропатії з двойним плечолопатковим періартрозом, деформуючим артрозом ліктьових та колінних суглобів ПФ першого-другого ступеня, трофічними порушеннями на кистях (а.с.13). 
При цьому, як зазначено у п.16 зазначеного акту, що професійне захворювання виникло у зв`язку із виконанням робіт на протязі тривалого часу в умовах дії шкідливих виробничих факторів (пил,вібрація) та не виявлення у ОСОБА_1 профпатології під час проведення періодичних медичних обстежень (а.с.13).
Згідно виписки з акта огляду МСЕК від 09.04.2019, позивачу при повторному огляді було встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 65% з яких, 45% по вібраційній хворобі і 20% по ХОЗЛ та залишено безстроково третю групу інвалідності (а.с. 10,11).
Отже, позивач отримав професійне захворювання під час виконання ним трудових обов`язків в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача протягом 28 років 2 місяці, що зумовлено не забезпеченням роботодавцем безпечних умов праці.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обов`язок з відшкодування позивачу моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган.
Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно акцентував увагу на тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності зазначених змін, які зумовили постійний характер фізичних страждань, які переносить позивач, морально-психологічну пригніченість та порушення свого звичайного способу життя, потреби постійного лікування, ступеню втрати професійної працездатності у розмірі 65% та встановлення безстроково 3 групи інвалідності. 
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я у розмірі 95 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, не прийняв до уваги той факт, що відповідач проігнорував свій обов`язок щодо створення нешкідливих умов праці; судом залишено поза увагою тяжкість захворювань позивача; сума морального відшкодування, яка визначена судом є суттєво заниженою і такою, що не може в повній мірі компенсувати понесені позивачем моральні страждання, не можуть бути прийняті судом до уваги, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що внаслідок професійного захворювання ОСОБА_1 заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагають від нього додаткових зусиль для його організації.
Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що “громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди”. 
Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.
Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. 
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що між сторонами по справі склалися трудові правовідносини, та під час виконання своїх службових повноважень позивач зазнав стійкої втрати працездатності, у зв`язку з чим наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, передбачені ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України.
Отже, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів, що має причинний зв`язок між втратою працездатності позивачем та його працею.
Враховуючи викладене, посилання апелянта про те, що розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості, колегія суддів вважає безпідставними та такими що суперечать чинному законодавству.
Доводи в апеляційній скарзі відповідача - Акціонерного товариства “Покровський гірничо-збагачувальний комбінат” про те, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_1 є не винні дії чи бездіяльність відповідача, а груба необережність позивача, він передбачав несприятливі наслідки для свого здоров`я, але ставився до них байдуже, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне. 
Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Як вбачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20.08.2007 року, на підприємстві встановлено наявність шкідливих умов праці: пил-аерозоль фіброгенної дії, вібрація, отже умови праці ОСОБА_1 на підприємстві відповідача є шкідливими. На момент розслідування хворий ОСОБА_1 пенсіонер з 28.08.2006 року.
       Відповідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги обласної МСЕК № м. Кривого Рогу від 09.04.2019 року, ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності – 65%. Та встановлено третю групу інвалідності (а.с.10-11).
       Таким чином, умови праці на АТ “Покровський гірничо-збагачувальний комбінат” є шкідливими, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».
       З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини Акціонерного товариства “Покровський гірничо-збагачувальний комбінат”, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.
       Також є безпідставними доводи відповідача в апеляційній скарзі стосовно необгрунтованого визначення судом першої інстанції розміру морального відшкодування, оскільки виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих професійних захворювань, роботу позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, тривалий період роботи, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі 65%, визнання позивача людиною з інвалідністю третьої групи, стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення.
       Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
       Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
       Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Приведені в апеляційних скаргах інші доводи про те, що суд не дав оцінки доказам у справі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
       Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства “Покровський гірничо-збагачувальний комбінат” – залишити без задоволення. 
Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова