ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" жовтня 2020 р.                                                                    Справа №914/833/19
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого – судді                                                            О.В. Зварич
суддів                                                                                В.М. Гриців
          О.І. Матущак,
секретар судового засідання М.С. Кіра,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (надалі АТ  “НАК  “Нафтогаз України”) за №14/4-2220-20 від 02.04.2020 року (вх. № 01-05/1451/20 від 16.04.2020 року) 
на рішення господарського суду Львівської області від 12.03.2020 року (головуючий суддя М.М. Петрашко, судді М.В. Юркевич, Т.Б. Фартушок; повний текст рішення складено 18.03.2020 року)
у справі № 914/833/19
за позовом: АТ “НАК “Нафтогаз України”
до відповідача: Комунального підприємства “Бориславтеплоенерго” (надалі КП  “Бориславтеплоенерго”)
про стягнення 1558973,56 грн.,

за участю:
від позивача (в режимі відеоконференції): Орел С.С. – адвокат (довіреність № 14-115 від 09.04.2020 року);
від відповідача: не з`явився,
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції
26.04.2019 року АТ “НАК “Нафтогаз України” звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до КП  “Бориславтеплоенерго” про стягнення 1558973,56  грн., у тому числі: 1207347,50 грн. – основний борг, 139582,77 грн. – пеня, 45200,25 грн. – 3% річних та 166843,0490420,25 грн. – інфляційні втрати.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не здійснив повної оплати за отриманий від позивача природний газ.
Рішенням господарського суду Львівської області від 12.03.2020 року у справі №914/833/19 (головуючий-суддя М.М. Петрашко, судді М.В. Юркевич, Т.Б. Фартушок) частково задоволено позов АТ «НАК «Нафтогаз України». Стягнуто з КП  “Бориславтеплоенерго” на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» 46569,21 грн. – пені, 28792,27 грн. – 3% річних, 104322,21 грн. – інфляційних втрат та 3393,79 грн. – судового збору. Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 768626,29 грн. основного боргу. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.
В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що на підставі договору постачання природного газу за № 5239/1617-БО-21 від 27.10.2016 року (з наступними змінами та доповненнями) відповідач в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року отримав від позивача природний газ на загальну суму 5758884,17 грн. Взаєморозрахунки між сторонами даного договору здійснювались двома способами: укладенням спільного протокольного рішення та коштами, які перераховувались відповідачем на користь позивача виключно з рахунку із спеціальним режимом використання. Суд встановив, що частину суми основного боргу у розмірі 768626,29 грн. відповідач оплатив з поточного рахунку із спеціальним режимом використання після заявлення даного позову, а решту – у розмірі 438721,21 грн. за рахунок коштів державного бюджету, отриманих на підставі спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, що підтверджується копією платіжного доручення № 3 від 29.11.2018 року. Підписавши спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у такий спосіб виявило згоду здійснити розрахунки відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, а отже погодилося зі зміною порядку та строків проведення розрахунків за поставлений газ на підставі договору постачання природного газу за № 5239/1617-БО-21 від 27.10.2016 року. Незалежно від того, що правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови. З підстав наведеного суд встановив, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 93138,42 грн. пені, 28792,27 грн. 3% річних та 104322,21 грн. інфляційних втрат є обґрунтованими. Решту заявлених до стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних втрат визнано безпідставними. Також, суд частково задоволив клопотання відповідача, дійшовши висновку про можливість зменшення заявленої до стягнення пені на 50 % відповідно до частин 1, 2 статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
АТ «НАК «Нафтогаз України» подало апеляційну скаргу на рішення господарського суду Львівської області від 12.03.2020 року у справі №914/833/19, в якій просить скасувати зазначене рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 93013,56 грн. пені, 16407,98 грн. 3% річних та 62520,83 грн. інфляційних втрат, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що наслідком укладення спільного протокольного рішення у цій справі є зміна порядку і строку проведення розрахунків – не відповідає дійсності, не підтверджується обставинами справи, не узгоджується із положеннями норм законодавства та умовами договору. Скаржник не погоджується з оскаржуваним рішенням суду щодо часткового задоволення позовних вимог у зв`язку із зменшенням розміру пені. Вказує на те, що при зменшенні пені суд не врахував інтереси позивача. Натомість, суд визнав винятковим випадок та підставою для зменшення неустойки важкий фінансовий стан відповідача. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
КП “Бориславтеплоенерго” у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, рішення суду вважає законним, обґрунтованим, ухваленим із дотриманням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу на те, що невчасний розрахунок за спожитий природний газ виник не з вини Підприємства, а через зовнішні фактори, на які відповідач не має змоги вплинути. Вказує, що підписавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок та строк проведення розрахунків за договором № 5239-1617-БО-21 від 27.10.2016 року. Стверджує, що нарахування пені, 3% річних та інфляційних на суму, яка погашена згідно договору про взаєморозрахунки, є неправомірним. Просить залишити без змін рішення господарського суду Львівської області від 12.03.2020 року у справі №914/833/19, апеляційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» – без задоволення. 

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі.
Відповідач не делегував свого представника у судове засідання, в заяві (вх. № 01-04/6025/20 від 19.10.2020 року) просить розглянути справу без участі його представника. 
Суд не визнавав обов`язковою явку в судове засідання сторін у справі. Отже, в силу положень ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України та враховуючи строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, встановлені частиною 1 статті 273 ГПК України, справу може бути розглянуто при відсутності відповідача.

Обставини справи
27.10.2016 року між ПАТ “НАК “Нафтогаз України” (постачальник) та КП  “Бориславтеплоенерго” (споживач) укладено договір постачання природного газу №5239/1617-БО-21, відповідно до якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (а.с.31-39, т.1).
Згідно з пунктом 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.
В пункті 2.1 договору визначено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року (включно) природний газ обсягом до 1150 тис.куб.м, у тому числі за місяцями: жовтень 2016 року – 100 тис.куб.м; листопад 2016 року – 200  тис.куб.м; грудень 2016 року  – 220 тис.куб.м; січень 2017 року – 220 тис.куб.м; лютий 2017 року – 220 тис.куб.м; березень 2017 року – 190 тис. куб.м.
Відповідно до пункту 3.4 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.
Згідно з пунктом 5.2 договору ціна за 1000 куб.м природного газу за цим договором з 01 жовтня 2016 року становить 5916,00 грн., крім того податок на додану вартість (20%) – 1183,20 грн. До сплати за 1000 куб.м. природного газу з ПДВ – 7099,20 грн.
У відповідності до п.6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
У разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного споживачем: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані із одержанням виконання; 2) у другу – сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; 3) у третю чергу – погашається основна сума заборгованості (п. 6.3 договору).
Згідно з пунктом 8.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно п.6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 
Відповідно до п.10.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.
В пункті 12.1 визначено, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 року до 31.03.2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення.
31.10.2016 року, 22.11.2016 року, 30.12.2016 року та 23.01.2017 року сторони уклали додаткові угоди №№ 1-4 до договору постачання природного газу від 27.10.2016 року №5239/1617-БО-21 (а.с. 40-44, т.1).
Відповідно до пункту 1 додаткової угоди від 31.10.2016 року №1 з 01 листопада 2016 року ціна за 1000 куб.м природного газу з ПДВ становить – 8182,80 грн.
Згідно з пунктом 1 додаткової угоди від 22.11.2016 року №2 з 01 грудня 2016 року сторони домовились, що підлягає до сплати за 1000 куб.м природного газу з ПДВ - 8577,60 грн.
З 23 грудня 2016 року встановлено ціну за 1000 куб.м природного газу з ПДВ – 5930,40  грн (п. 2 додаткової угоди від 30.12.2016 року №3 до договору постачання природного газу від 27.10.2016 року №5239/1617-БО-21).
На виконання умов договору від 27.10.2016 року №5239/1617-БО-21 позивач протягом періоду з жовтня 2016 року по березень 2017 року (включно) поставив відповідачу природний газ на загальну суму 5758884,17 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 31.10.2016 року на суму 338305,27 грн., від 30.11.2016 року на суму 883488,73 грн., від 31.12.2016 року на суму 1664985,58 грн., від 31.01.2017 року на суму 1171538,66 грн., від 28.02.2017 року на суму 991165,55 грн., від 31.03.2017 року на суму 709400,38 грн. Дані акти підписані представниками сторін без зауважень (а.с.45-50, т.1).
В позовній заяві від 16.04.2019 року № 14/4-590 позивач зазначає, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно, з порушенням встановленого у п. 6.1 договору строку проведення розрахунків. Розрахувався за поставлений природний газ у сумі 4551536,67 грн., у зв`язку з чим сума основного боргу за договором від 27.10.2016 року №5239/1617-БО-21 складає 1207347,50 грн.
З матеріалів справи вбачається, що 18.10.2018 року між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області (сторона перша), Департаментом фінансів Львівської облдержадміністрації (сторона друга), Фінансовим управлінням Бориславської міської ради (сторона третя), КП «Бориславтеплоенерго» (сторона четверта) та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (сторона остання) підписано договір про організацію взаєморозрахунків за № 61/110 (а.с.  62-63, т.1).
У зазначеному договорі сторони погодили, що предметом договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам (далі субвенція), визначена статтею 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» (далі Закон), відповідно до Порядку та умов надання у 2018 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2018 року № 110.
В пункті 3 договору про організацію взаєморозрахунків № 61/110 від 18.10.2018 року сторони визначили суму договору в розмірі 438721,21 грн. 
Послідовність перерахування стороною першою-другою-третьою-четвертою-останній стороні коштів в сумі 438721,21 грн. відображено у пунктах 4-7 договору про організацію взаєморозрахунків.
Сторона четверта перераховує на рахунок сторони останньої кошти у сумі 438721,21  грн., у тому числі ПДВ 73120,20 грн. для погашення заборгованості за природний газ за 2017 рік згідно з договором від 27.10.2016 року № 5239/1617-БО-21.
При цьому, сторони у графі платіжного доручення "Призначення платежу" додатково зазначають "стаття 21 ЗУ "Про державний бюджет України на 2018 рік" або "субвенція що надається із спеціального фонду державного бюджету відповідно до постанови КМУ від 14 лютого 2018 р. №110", а також дату укладення і номер договору.
У відповідності до підпункту 2 пункту 10 договору № 61/110 від 18.10.2018 року, сторони погодили не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.
Згідно з пунктом 11 договору про організацію взаєморозрахунків № 61/110 від 18.10.2018 року сторони несуть відповідальність за невиконання своїх зобов`язань за договором відповідно до закону.
Відповідно до пункту 13 договір про організацію взаєморозрахунків набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.
Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» підписала договір про організацію взаєморозрахунків № 61/110 від 18.10.2018 року без жодних зауважень, з чого можна зробити висновок про те, що позивач погодився на визначений порядок розрахунків.
В матеріалах справи міститься копія платіжного доручення № 3 від 29.11.2018 року про перерахування відповідачем позивачу 438721,21 грн. згідно договору від 27.10.2016 року №5239/1617-БО-21 на підставі постанови КМУ від 14.02.2018 року № 110 та договору про організацію взаєморозрахунків № 61/110 від 18.10.2018 року (а.с. 66, т.1).
Крім того, після заявлення даного позову відповідач здійснив оплату поставленого у спірному періоді природного газу в загальному розмірі 768626,29 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видруківками виписок по рахунку клієнта КП «Бориславтеплоенерго» (а.с.164-174 т.1).
Разом з тим, враховуючи несвоєчасну сплату відповідачем вартості поставленого газу, позивач звернувся до місцевого господарського суду з даним позовом про стягнення 1207347,50 грн. основного боргу, 139582,77 грн. пені, 45200,25 грн. 3% річних та 166843,04  грн. інфляційних втрат за період з 26.01.2017 року по 25.06.2018 року.
Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. №22043/19 від 28.05.2019 року) з врахуванням письмового доповнення до відзиву на позовну заяву (вх.№ 2220/20 від 16.01.2020 року) вказує, що заборгованість перед позивачем за договором № 5239/1617/-БО-21 відсутня. Вважає, що позивач помилково нарахував пеню, 3% річних та інфляційні втрати на суму 438721,21 грн. яка була сплачена згідно з договором про організацію взаєморозрахунків № 61/110 від 18.10.2018 року (а.с.58-61, 158-159, т.1).
Також відповідач подав до суду першої інстанції клопотання № 247 від 27.05.2019 року, у якому просить зменшити розмір нарахованої позивачем пені на 90 відсотків (а.с.77-78, т.1).

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).
Частиною 3 статті 6 Цивільного кодексу України унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
В ході розгляду даної справи суд встановив, що позивач виконав свої зобов`язання за договором постачання природного газу №5239/1617-БО-21 від 27.10.2016 року та поставив відповідачу природний газ у жовтні 2016 року - березні 2017 року на загальну суму 5758884,17 грн., що сторонами не заперечується. Відповідач не в повному обсязі оплатив отриманий природний газ. 
Як вбачається із здійсненого позивачем розрахунку заборгованості за договором №5239/1617-БО-21 від 27.10.2016 року, відповідач перерахував позивачу з 31 жовтня 2016 року по 25 червня 2018 року 4551536,67 грн.
Однак, позивач не врахував, що 29 листопада 2018 року КП «Бориславтеплоенерго» перерахувало ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 438721,21 грн., в порядку виконання договору  про організацію взаєморозрахунків №61/110, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповідного платіжного доручення.
Враховуючи наведене, місцевий господарський суд обгрунтовано та правомірно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 438721,21 грн. основного боргу.
Суд першої інстанції, встановивши, що на час звернення ПАТ "НАК "Нафтогаз України" з даним позовом, основний борг відповідача перед позивачем складав 768626,29  грн., правомірно закрив провадження у справі в цій частині позову, на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку відсутністю предмету спору через сплату відповідачем цієї частину боргу під час розгляду справи, що підтверджується вищеописаними банківськими виписками по рахунку КП  «Бориславтеплоенерго».
Не заперечуючи проти відмови в позові та закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" просить скасувати рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення 3% річних, інфляційних втрат і пені та зменшення її на 50 %.
Як зазначалось вище, за участі позивача та відповідача підписано договір про організацію взаєморозрахунків №61/110 від 18 жовтня 2018 року, предметом цього договору сторони визначили організацію проведення взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, визначену статтею 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", відповідно до Порядку та умов надання у 2018 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №110 від 14 лютого 2018 року.
В пункті 7 Договору №61/110 про організацію взаєморозрахунків від 18 жовтня 2018 року, сторони погодили, що КП "Бориславтеплоенерго" перераховує стороні ПАТ  "НАК  "Нафтогаз України" кошти у сумі 438721,21 грн., у тому числі ПДВ – 73120,20 грн., для погашення заборгованості за природний газ за 2017 рік згідно з договором від 27.10.2016 року №5239/1617-БО-21. При цьому, сторони у графі платіжного доручення "Призначення платежу" додатково зазначають "стаття 21 ЗУ "Про державний бюджет України на 2018 рік" або "субвенція що надається із спеціального фонду державного бюджету відповідно до постанови КМУ від 14 лютого 2018 р. №110", а також дату укладення і номер договору.
В той же час, підпунктом 2 пункту 10 договору №61/110, сторони погодились не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.
Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З аналізу вищеописаних правових норм та матеріалів даної справи, колегія суддів констатує відсутність правових підстав для нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат, обчислених від суми 438721,21 грн., яка сплачена за договором про організацію взаєморозрахунків №61/110 від 18.10.2018 року та у відповідності до постанови КМУ від 14 лютого 2018 р. №110, про що судом першої інстанції зроблено вірний висновок.
Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені, нарахованих на суму заборгованості, що погашена відповідачем під час розгляду справи в суді, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Статтею 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, унормовано, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
В силу приписів статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
В пункті 6.1 договору постачання природного газу № 5239/1617-БО-21 від 27.10.2016 року сторони узгодили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Проте, оплату в сумі 768626,29 грн. за поставлений природний газ протягом жовтня 2016 року – березня 2017 року відповідач здійснив з порушенням строку, встановленого п.6.1 договору.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи те, що відповідач порушив строки оплати отриманого природного газу, визначені в п. 6.1 договору № 5239/1617-БО-21 від 27.10.2016 року, суд першої інстанції здійснив перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, врахувавши укладення між сторонами договору про організацію взаєморозрахунків №61/110 від 18.10.2018 року, та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 28792,27 грн. та інфляційних втрат в сумі 104322,21  грн. за період прострочення з січня 2017 року по червень 2018 року. 
В частині позовної вимоги про стягнення з відповідача 93138,42 грн. пені за період прострочення з січня 2017 року по червень 2018 року, нарахованої на суму заборгованості (768626,29 грн.), сплаченої відповідачем після подання позивачем даного позову, суд виходить з такого.
Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996р. №543/96-ВР (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, який обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до пункту 8.2 договору № 5239/1617-БО-21 від 27.10.2016 року у разі прострочення споживачем оплати згідно п.6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Суд першої інстанції перевірив наданий позивачем розрахунок пені та, враховуючи укладення між сторонами договору про організацію взаєморозрахунків №61/110 від 18.10.2018 року, визнав дану вимогу такою, що підлягає частковому задоволенню. Водночас, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 50%, задоволивши частково клопотання відповідача №247 від 27 травня 2019 року, та стягнув з відповідача на користь позивача пеню в сумі 46569,21 грн.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Як видно з матеріалів справи, відповідач у клопотанні №247 від 27 травня 2019 року, з врахуванням письмового доповнення до відзиву на позовну заяву №7 від 14.01.2020 року,  просив суд зменшити розмір заявленої до стягнення пені на 90% від заявленої суми, покликаючись на скрутне фінансове становище та повну оплату отриманого природного газу у спірному періоді.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Згідно з правовою позицією, викладеною у рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення, оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
При цьому слід враховувати, що правила ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
З аналізу наведених норм права вбачається, що зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.
Суд встановив, що КП «Бориславтеплоенерго» використовує природний газ для виробництва теплової енергії, яка в подальшому споживається бюджетними установами, організаціями та іншими споживачами. Порушення порядку та строків розрахунків відбулося не з вини відповідача, оскільки зумовлене невідповідністю затверджених тарифів на виробництво теплової енергії фактичним затратам та значною заборгованістю споживачів за спожиті послуги. На підтвердження вказаного відповідачем долучено копії відповідних довідок про стан розрахунків за послуги теплопостачання станом на 01.01.2020 року (а.с. 161-163, т.1).
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правомірно зменшив розмір належної до стягнення пені на 50%, пославшись на положення частин 1, 2 статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та обставини даної справи. 
При цьому, колегія суддів вважає, що нарахування та стягнення з відповідача 3%  річних та інфляційних втрат у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов спірного договору, а стягнення з КП  «Бориславтеплоенерго» пені у повному обсязі не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем свого зобов`язання.
З аналізу вищеописаних правових норм, матеріалів даної справи, колегія суддів констатує наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та зменшення розміру нарахованої позивачем пені на 50% та стягнення з відповідача пені в розмірі 46569,21 грн., оскільки таке зменшення пені суд апеляційної інстанції вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.
Доводи скаржника про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру пені є такими, що не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки судом першої інстанції у вирішенні цього питання було досліджено ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні та інші фактори, які вплинули на можливість своєчасної оплати відповідачем вартості поставленого газу. 
Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду попередньої  інстанції про правомірність зменшення розміру пені, оскільки суд при вирішенні даного питання в належній мірі перевірив доводи сторін щодо їх фінансового стану, врахував їх майнові інтереси, а також те, що сума основного боргу за договором сплачена відповідачем у повному обсязі.
Твердження скаржника про те, що місцевий господарський суд порушив приписи статті 233 ГК України, статей 525, 526, 551, 599, 625 ЦК України не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).
Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому рішення господарського суду Львівської області від 12.03.2020 року у справі № 914/833/19 необхідно залишити без змін.

Судові витрати
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 86, 197, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” за №14/4-2220-20 від 02.04.2020 року (вх. № 01-05/1451/20 від 16.04.2020 року) залишити без задоволення, рішення господарського суду Львівської області від 12.03.2020 року у справі № 914/833/19 – без змін.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.
Справу повернути в господарський суд Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. 
Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя                                                                                 О.В. Зварич 
Суддя                                                                                                    В.М. Гриців
        Суддя                                                                                                    О.І. Матущак