Головуючий суду 1 інстанції - Кордюкова Ж.І.   
                             Доповідач - Луганська В.М. 

Справа № 428/8105/19
Провадження № 22-ц/810/529/20

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року                                          м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Луганської В.М.
суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В. 
за участю секретаря: Пономарьової В.С.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Луганська обласна військово-цивільна адміністрація
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Старовойтов Олександр Вікторович
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 травня 2020 року, ухвалене судом у складі судді Кордюкової Ж.І.
за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної військово-цивільної адміністрації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких зазначила, що вона є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В період з 2005 року по грудень 2013 року нею був проведений капітальний ремонт домоволодіння. 
Внаслідок бойових дій, які розпочались в травні 2014 року, належний їй будинок був пошкоджений.
28.07.2014 року вівся масовий артилерійський обстріл, внаслідок якого в дах будинку попав снаряд, через що було пошкоджено чи знищено належне їй майно.
Внаслідок неправомірних дій їй заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 502533, 60 грн. 
       Позивачка зазначила, що внаслідок неправомірних дій, їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 1151540, 00 грн.
Я зв`язку з викладеним, просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 502533,60 грн. та моральної шкоди в сумі 1151540, 00 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 травня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини щодо належності позивачці на праві власності домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Скаржниця зазначає, що документами, які підтверджують право власності ОСОБА_1 на домоволодіння є технічний паспорт, виготовлений 13.01.1992 року та державний акт на право приватної власності на землю серії ЛГ№ 4195001676, так як житловий будинок з господарськими будівлями був збудований до набрання чинності Законом № 1952-ІV, а саме у 1991 році, коли законодавством не було передбачене обов`язкової реєстрації та введення нерухомого майна в експлуатацію. Суд першої інстанції вказані обставини не з`ясував. Висновок суду про те, що позивачка є власником матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва будинку не відповідають вимогам закону і обставинам справи.
Скаржник не погоджується з висновком суду про те, що нею не надано достовірних та достатніх доказів на підтвердження розміру спричиненої матеріальної та моральної шкоди. Так, позивачкою до суду були надані фотографічні зображення пошкодженого житлового будинку. На наданих фотографічних зображеннях можливо встановити пошкодження даху будинку (розчавлене перекриття та понівечена металочерепиця), з середини будинку наявні фото зруйнованої стелі внаслідок потрапляння снаряду, пошкоджені стіни, меблі та побутова техніка, фото розтрощеної ванної кімнати і у підсумку встановити розмір завданої шкоди.
Позивачка зазначила, що Луганська обласна військово-цивільна адміністрація є державним органом, який фінансується за рахунок коштів державного бюджету і саме зазначений орган виконавчої влади у Луганській області має відшкодовувати матеріальну та моральну шкоду, завдану внаслідок терористичного акту, так як шкоду було завдано під час проведення антитерористичної операції. Суд першої інстанції не застосував під час розгляду справи ст.7 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації».
Судом першої інстанції не застосовано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Під час розгляду справи представник позивача повідомляв суд про відсутність законодавчого механізму компенсації матеріальних збитків внаслідок терористичного акту, проведення АТО/ООС, збройного конфлікту.
Скаржниця не забороненим законодавством способом, так як мешкає на окупованій території, шляхом підрахування приблизної вартості завданої шкоди склала перелік знищеного та пошкодженого майна, загальний розмір такої завданої матеріальної шкоди скаржниця і вимагає від Луганської обласної державної адміністрації відшкодувати.

У відзиві на апеляційну скаргу Луганська обласна військово-цивільна адміністрація не погодилася з доводами апеляційної скарги та вважає, що відсутні підставі для її задоволення та зазначила, що твердження апелянта про те, що нібито технічний паспорт є єдиним документом, що засвідчує факт належності на праві власності нерухомого майна, апелянт посилається на лист Міністерства Юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1 та правовий висновок Верховного Суду у постанові від 10 січня 2018 року у справі № 557/1209/16 апелянт та його представник вільно трактують вказані документи на свою користь, намагаючись ввести в оману суд, оскільки ні Верховним Судом ні Міністерством Юстиції України про це не було зазначено. Тому, дослідивши надані позивачем докази суд дійшов вірного висновку про те, що в судовому засіданні не було встановлено того, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб`єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави є належним відповідачем у цій справі.
Суд вірно вважав, що складені позивачем описи пошкодженого майна із зазначенням його найменування та вартості, яку вона визначила самостійно, не відповідають вимогам достовірності та достатності, а тому не прийняті судом. 
Також суду не було надано доказів спричинення позивачу моральної шкоди саме в розмірі 1151540,00 грн. та не доведено, чим керувалась позивач, визначаючи розмір оральної шкоди саме в такому розмірі.
Позивач не зверталася до відповідача щодо виплати їй грошової компенсації за пошкоджений житловий будинок.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи, які викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні представник Луганської обласної військово-цивільної адміністрації апеляційну скаргу не визнав та вважає, що відсутні підстави для її задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що Луганська обласна військово-цивільна адміністрація є неналежним відповідачем по справі, оскільки шкода заподіяна громадянам терористичним актом провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України, а тому до участі в цій справі мала бути залучена держава в особі відповідного органу державної влади та позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру матеріальної та моральної шкоди.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. 
Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову у позові.
Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. 

Як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду справи у суді першої інстанції, представник позивачки наполягав на тому, що саме Луганська військо-цивільна адміністрація як орган виконавчої влади має відшкодовувати позивачці спричинену шкоду.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивачка посилалася на те, що така шкода завдана їй 28 липня 2014 року внаслідок подій, які відбувалися у м. Луганську, а саме внаслідок попадання артилерійського снаряду в дах належного позивачці будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та вважає, що така шкода має бути відшкодована Луганською обласною військово-цивільною адміністрацією.
Тобто, позивачкою заявлено вимоги про відшкодування шкоди майнової та моральної шкоди під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей.
Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.
У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).
Правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Разом з тим, як зазначено вище, зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.
Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.
Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті (такому як судове рішення), пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).
Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).
Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, механізм застосування якого не визначений.
На підставі викладеного, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджену у період проведення антитерористичної операції будинок.
Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачу на праві власності будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.
При таких обставинах застосування суду першої інстанції до спірних правовідносин за аналогією закону (частина восьма статті 8 ЦПК України у зазначеній редакції) положень статті 86 Кодексу цивільного захисту України для реалізації позивачем права, передбаченого у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є помилковим.
Разом із тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі 3265/6582/16-ц, аналогічна позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №237/557/18-ц, від 19 лютого 2020 року у справі 3423/2245/16-ц.
Відповідно до ч.2 ст.48 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі.
Проте держава є особливим суб`єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати у суді свої права безпосередньо.
Статтею 43 Бюджетного Кодексу України встановлено, що при виконання державного і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів.
З урахуванням, викладеного належними відповідачами у цій справі є Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державна казначейська служба України.
Висновок суду першої інстанції про те, що Луганська обласна військово-цивільна адміністрація є неналежним відповідачем по справі є правильний та відповідає вимогам закону, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу у зв`язку з вищевикладеним.
Разом з тим, суд згідно ч.1 ст. 51 ЦПК України лише за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, може залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача. 
Таким чином, оскільки позивачка заявила позов до неналежного відповідача, а суд за своєю ініціативою не може цього зробити, що само по собі унеможливлює правильне вирішення спору по суті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку в цій частині, що не позбавляє права позивачки повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але з залученням до справи всіх належних відповідачів. 
Разом з тим, суд першої інстанції дійшовши висновку, що позов заявлено до неналежного відповідача повинен був відмовити у задоволенні заявлених вимог позивачці з цих підстав і не давати правової оцінки щодо обґрунтованості заявлених вимог позивачки по суті спору та оцінки наданих доказів, оскільки оцінка наданих позивачкою доказів є передчасним і вони можуть бути предметом розгляду при новому розгляді справи у суді. 
Колегія суддів судової палати вважає, що оцінка доводів апеляційної скарги є передчасними, оскільки вони можуть бути предметом розгляду при новому розгляді справи у суді.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України вважає за необхідне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 травня 2020 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення суду посилання суду на те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування її заявлених вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди.        
Оскільки скаржника звільнено від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», а апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, то судові витрати по сплаті судового збору відносяться за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367 ст. 374,  ст. 376, 384 ЦПК України,  Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 травня 2020 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів матеріальної і моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови 03 грудня 2020 року.

Головуючий                                                         В.М. Луганська

Судді В.А. Коновалова 

М.В. Назарова